ISANDA LAUAS
Tere tulemast saatesse!
Mina olen Martti Ojares
ja mu tänane külaline on Kimmo Nordblom.
Tere tulemast Kimmo! - Tänan Martti!
Sa oled pärit Lääne-Soomest.
Kus ja millisesse perre sa sündisid?
Ma olen pärit Raumast.
Sündisin 1980. aastal Rauma Piirkonnahaiglas.
Sündisin 6-liikmelisse perre,
kus olid isa, ema, vanem õde ja kaks vanemat venda.
Ma olen pesamuna.
Milline su kodu oli? Oli see soe ja vaimulik kodu?
Soe kodu oli.
Päris lapsepõlves meil usuasjadest palju ei räägitud.
Olime nn "kiriku-usklikud", kes paar korda aastas kirikus käis.
Vaimulikest asjadest aga meil väga ei räägitud.
Samas oli meil soe kodu
ja me kogesime, et meid armastatakse.
Isa ja ema armastasid oma lapsi ja meil oli hea olla.
Me kodu oli vaene, aga soe.
Su isa suri noorelt.
Isa haigestus 30-aastasena ja pidi töölt ära tulema.
Aga ta elas 70. eluaastani välja.
Kuid haiguse tõttu ei saanud ta enam olla selline isa, kui tervena.
Just. Vastab tõele.
Kui nüüd vaadata su riietust,
siis kui sa pidanuks 10 aastat tagasi ennustama oma edasist elu,
poleks sa eales osanud arvata, et kannaksid sellist riietust.
Lähme sellesse aega, kus Jeesus sai su elu üle kontrolli.
Selles on erinevaid etappe, mis polnud sulle eriti kerged.
Räägi oma kooliajast ja sellest ajajärgust.
Mu elu läks halvas suunas.
Olin töötu ja lävisin ka ühe halva sõbraga.
Oli rõhuv aeg, kui mul polnud tööd ja ma ei suutnud normaalselt elada.
Siis algas pikk allakäik,
kuniks Jumal lõpuks peatas selle allakäigu.
Olin umbes 30-aastane,
kui Jeesus kohtas mind mu sõbra kaudu,
kes tunnistas mulle oma usklikuks saamisest.
See käivitas minus ühe korraliku protsessi
ja ma võtsin mõne kuu möödudes Jeesuse oma Issandana vastu.
Su puhul kehtis samasugune märksõna
nagu paljude mu teiste saatekülaliste puhul - "koolikiusatud".
Ka sina olid kiusualune. See oli vist algkoolis?
See algas algkoolis ja süvenes 5. klassis.
See oli nii suur, et ma vahetasin kooli ja läksin ühte suurde kooli.
Ma käisin algkoolis ühes väikeses koolis
ja keskkoolis väga suures koolis.
Seal jäin juba mitmetele jalgu.
Mõned inimesed hakkasid mind regulaarselt kiusama.
Olin lapsena väikest kasvu.
Sa olid väikest kasvu, aga kiusuks oli teisigi põhjused.
Ma olin vaikne ja arglik.
- Ehk see, kui inimene on vaikne ja arglik,
annab neile, kes tahavad, otsekui põhjust teda kiusata?
Nii on.
- Kui kaitsjat pole, tuleb see kuidagimoodi üle elada.
Nii on.
Kuid keskkoolis olukord veidi paranes. - Jah.
Siis vahetasin uuesti kooli. Seda just kiusamise pärast.
Olin enne seda tolles keskkoolis 1,5. aastat.
Vanemad esitasid kaebuse, kuna mul läks väga halvasti
ja siis algas kiire protsess, mille käigus toimus taas kooli vahetus.
Läksin nn erikooli,
kus sellised kiusamisjuhtumid olid välistatud.
Seal oli rangem järelvalve ja ka vähem õpilasi.
Seal pääsesin rahu sisse ja leidsin endale ka sõpru.
Seal sain ka õpetajatega hästi läbi.
Käisin seal kuni keskkooli lõpuni ja sain sealt hea tunnistuse.
Läksid mingil hetkel ka tehnikakooli.
Mis teema sellega oli?
Läksin sinna peale keskkooli lõpetamist.
Sain hea tunnistuse
ja püüdsin saada tehnikakooli elektri erialale.
Seal püüdsin spetsialiseeruda arvutitehnikale.
Mind ennast on tehnika kogu aeg huvitanud.
Nii läksingi sinna õppima.
Seal olles hakkasin esimest korda elus
võimalikele kiusajatele vastu.
Üllataval kombel hakkasid nad minust lugu pidama
ja kiusamine lõppes.
Ma muidugi muutusin ka kasvult suuremaks.
Täisea künnisel sain ametikoolis hästi hakkama.
Mulle meeldis seal väga ja see amet meeldis mulle väga.
Sain sealt ka hea tunnistuse.
Kuigi su hinded olid head,
oli sul püsiva töö leidmisega suuri raskusi.
Millest see tuli?
On see sellest tingitud,
et kui sul pole töökogemust, siis on raske tööd saada.
Kui just pole mingit õpingulepingut.
Käisin mitmes kohas väikesi praktikaotsi tegemas,
aga keegi ei tahtnud mind palgata.
Kuna ma elasin Raumas - väikeses linnas,
siis seal polnud ka minu valdkonnas tööd pakkuda.
Nii sattusin mitmetele kursustele, mille korraldas Tööhõiveamet.
Elektriala meeldis mulle endiselt, aga tööd see mulle ei andnud.
Arvan, et minu viga oli see,
et otsisin tööd ainult Rauma piirkonnast.
Seal väikeses linnas aga ei leidunud sellel alal tööd.
Kas siis tuli ka see väike vaheetapp, kus alkohol hakkas su elu segama?
Jah, sest ma ei saanud oma unistuste tööd
ja ma ei saanud hakata ka peret looma.
Mul oli kogu aeg arusaam,
et kõigepealt tuleb põhiasjad korda saada -
töökoht ja majandusasjad
ja alles siis saab hakata peret looma.
Mu sõbrad läksid minema ja said ka tööd.
Nende elu hakkas kiiresti ülesmäge minema.
Jäin üksi ja sattusin seetõttu automaatselt ühe sellise sõbra seltsi,
kellel oli umbes sama olukord.
Mind see töö siis enam ei huvitanudki.
See viiski selleni, kus alkohol hakkas peaosa mängima.
Su elus oli mitu aastat selline raske aeg,
kus sul puudus selge arusaam, mida sa suurena tegema hakkad.
Ei olnudki.
Mul oli lootusetu olukord. Tundus, justkui elu kaob käte vahelt.
Kuid ma ei andnud alla oma püüdlustes.
Käisin erinevatel kursustel, osaledes seal aasta-paar
ja minnes siis jälle uuele kursusele.
Kuigi tarbisin ka alkoholi ja vahel oli see üsna metsik.
Aga sellest hoolimata käisin kursustel ja püüdsin edasi minna.
Sul oli elus juhus, kus su sõber ei saanud aru, mida ta tegi.
Tal oli nuga käes ja tahtis ehk veidi hirmutada,
aga läks natuke teisiti.
Jah. Olime sõbraga kahekesi väga purjus.
Seda mäletame mõlemad,
et olime tulekolde ventilatsiooniava all
ja tegime suitsu.
Lõpetasin suitsetamise kiiremini, kui mu sõber.
Tõusin üles ja hakkasin elutuppa minema.
Just siis, kui tõusin ja end ümber pöörasin,
võttis sõber mikrolaineahju pealt leivanoa.
Ta püüdis mind sellega tagumikku äsada,
hüüdes: "Tule tagasi juttu ajama!"
Nuga aga tabas valet kohta - selga,
teksade servast veidi ülespoole, vasakule poole.
See põhjustas väga suure haava.
Sõber helistas ise kiirabi kohale,
kui nägi, et ei suuda ise midagi teha.
Ta püüdis rätikutega peatada verejooksu,
aga sai kiiresti aru, et olukord on tõsine.
Siin võiks arvata, et just siit algaski su tõeline allakäik,
aga nii ei juhtunud.
Ei.
See juhtum rikkus suhted mu parima sõbraga,
keda usaldasin rohkem kui kedagi muud.
See käivitas protsessi selles osas, mida edasi tegema hakata.
Kuidas mu elu edasi läheb?
Olin haiglas paar päeva üsna tõre,
aga samas pani see asjade üle järele mõtlema
ja see käivitas ühe protsessi.
Selle protsessi esimene etapp kestis umbes aasta.
Minust sai tasapisi ettevaatlik inimene. Jälgisin inimesi hoolega.
Tasapisi loobusin oma halbadest sõpradest.
Mul sai ühtpidi sellest maailmast villand
ja ma eemaldasin telefonist kõik oma sõprade nimed.
Mul polnud nendega enam mingit pistmist
ja ausalt öeldes otsustasin, et hakkan otsima Jumalat.
Ja sa leidsid Ta. Räägi sellest,
sest see on selle saate üks tähtsamaid osasid.
Osalesin taas kursustel. See oli 2009. aastal.
Seal oli minust 10 aastat noorem mees Markus.
Ta sai võimsalt usklikuks 2009. aasta detsembris
ja hakkas mind kohe usuasjadega pommitama.
Kuigi ma polnud siis veel usklik, olin Jumalalt palunud:
"Ma ise ei julge üksi kogudusse minna.
Saada mu teele keegi inimene!"
Ma ei julgenud sellest isegi oma emale ja õele rääkida,
kes olid usklikud.
Tahtsin mingil põhjusel kedagi tundmatut inimest.
Mul oli palju kergem avaneda väljast poolt tulevale inimesele.
Jumla saatis Markuse "tulistamaks" mulle evangeeliumi.
Esimesed paar kuud pommitasin teda ennast küsimustega:
"Kust Jumal tuli?" jne.,
aga lõpuks läks asi edasi, sest ma tahtsin saada usklikuks.
Ma tahtsin, kuigi ajasin ka vastu, aga samas siiski tahtsin leida Jeesust.
Sõber viis mind mitmele koosolekule.
Algul küll veidi kartsin,
aga ühel koosolekul
tuli mitu vanematekogu venda mu ümber palvetama.
See ka hirmutas mind.
Aga samas nägin ja kogesin, et Püha Vaim hakkas midagi tegema.
Läks 3 kuud, kui sõber mind niimoodi pommitas.
Lõpuks, 17.04.2010, sain usklikuks.
Kogesin Püha Vaimu.
Eelmisel päeval koguduses olles oli mul rõhuv olemine.
Mõtlesin, et ei leia kunagi Jeesust.
Et kas Jumal on üldse olemas?
Nutsin tol õhtul kodus voodis olles.
Siis meenusid mulle
ühe jutlustaja sõnad andeksandmise kohta.
Käisin sel ööl voodis olles kogu oma elu läbi
ja rääkisin Jumalaga.
Käisin kõik asjad läbi ja ütlesin,
et annan kõik asjad andeks sellele, sellele ja tollele inimesele.
Samas palusin Jumalalt ka oma teod, pidutsemised ja rumalused andeks.
Kui ma selle protsessi läbi käisin, sain tol ööl ka rahu
ja magasin üsna hästi.
Järgmisel päeval viis sõber mu taas koosolekule.
Seal kogesin Püha Vaimu. Tõusin püsti ja tõstsin käed üles.
Ma hakkasin värisema.
Kogesin, et Püha Vaim tuli mu ellu ja muutis mind.
Kõik takistused murdusid. - Aamen.
Me teame, et ka hingevaenlane on sitke
ega taha oma ohvrist loobuda.
Ka sinu hinge pärast käis ka peale seda suur võitlus.
Jah.
Otsisin pikalt koguduse ühendust.
Mul olid muidugi ka kahtlused,
aga Jumala kõnetused esimeste päevade ja nädalate jooksul
olid nii tugevad,
et mul tekkis suur nälg Jumala Sõna järele.
See nälg pole siiani vaibunud.
Nii nagu ka usaldus Jumala vastu, mis on usuaegadel jäänud püsima.
Siis aga said oma esimese püsiva töö, mis kestis 6 aastat.
Võib öelda, et see oli üks esimesi Jumala kingitusi sulle.
Oli.
Peale usklikuks saamist
palvetasin 4 aastat, käies erinevatel kursustel,
aga paistis, et ikka tööd ei leia.
Siis oli mul üks tööots ühes töökojas lõppemas.
Pidin minema uuesti keevitajate kursustele,
kus olin ka varem olnud.
Ütlesin Jumalale: "Ma ei jaksa enam sinna keevitama minna."
Nädal hiljem kutsus selle töökoja juht, kus töötasin, mind oma ruumi
ja ütles, et ta meestel on metallitööde firma
ja küsis, kas mind huvitaks seal palgatöölisena proovida?
3-päevaga juhtus nii mõndagi.
Sõlmisime lepingu aastaks ja mul oli aastaks palgatöö olemas.
Tegin seal kõike ja see asi hakkas mind huvitama.
Peale seda aastat palgati mind püsivalt
ja ma olin seal 6 aastat.
Su õde ja ema olid Päästearmees.
Kui usklikuks said, hakkasid need asjad ühinema.
See viis ka sind sellele teele.
Räägi sellest! See on väga huvitav.
Mu õde ja ema on mu eest kindlasti palju palvetanud.
Ka siis, kui mul olid kõige raskemad ajad.
Nad palvetasid mu eest kümneid ja sadu palveid.
Mu õde sai usklikuks 1994. aastal.
Ta läks kohe Päästearmeesse ja viis ka ema sinna kiiresti kaasa.
Üks mu vanematest vendadest suri 1995. aastal
sünniaegse südamerikke tõttu.
Ta oli siis 22-aastane.
Mu ema usk süttis just sellest lootusetust olukorrast,
mis meie Jariga juhtus.
Sellest peale käisid nad mõlemad Rauma Päästearmees.
Mu õde läks veel ohvitseriks õppima,
saades 2009. aastal Päästearmee ohvitseriks.
Alates sellest ajast ongi ta Päästearmees tegutsenud.
Ta tegutseb hetkel Helsingi osakonna juhina.
Nende eeskuju kaudu püüdsin leida oma teed,
aga ei leidnud seda.
Töötades metallifirmas, hakkasin isa ja ema hooldajaks.
Olin nende hooldaja 3-4 aastat,
kuni nad lahkusid igavikku ühel ja samal aastal.
Isal oli vähk ja emal tõsine diabeet.
Lõpuks, olles ema haual, ütlesin Jumalale:
"Nüüd olen sellest koormast vaba."
Koormast, mille osas tundsin, et Jumal oli selle mulle andnud.
Sa käisid Päästearmee koolitustel, mida oli päris mitu.
Täna oled sa Päästearmee leitnant
ja su püsiv teenistuskoht on nüüd Porvoos.
Enne vaba sõna aega räägi lühidalt, mis kõik seoses sellega on toimunud?
Peale ema matuseid, kohe järgmisel pühapäeval,
viis Jumal mu Päästearmeesse.
Astusin Raumas Päästearmee uksest sisse
ja mind võeti vastu otsekui oleksin koju tulnud.
Mul oli seal ka tuttavaid.
Kogesin, et see ongi see koht, kuhu Jumal mind tõmbas.
Üsna ruttu, umbes pool aastat hiljem, küsis Rauma osakonna juht:
"Kimmo, kas sul on Jumalariigi töö kutsumus?"
Imestasin, et kuidas ta teadis, sest mul oli ja on see olemas.
Vastasin talle: "Jah."
Siis algas kiire protsess.
Koostati avaldus Päästearmee ohvitseride kooli jaoks
ja pool aastat peale seda kutsuti mind vestlusele.
Peale vestlust algaski täisajaga töö Päästearmees.
Pool aastat olin katseajaga Raumas.
2020. aasta sügisel määrati mind Turusse,
kus olin 1,5 aastat.
Võrdlen me ohvitserikooli õppelepingu-tüüpi kooliga,
kus vahepeal õpitakse ja ülejäänud aeg ollakse töökohas.
Kõike õpitakse praktika käigus.
Turus olid mul väga kogenud ohvitserid,
kes oma suure töökogemuse kõrvalt oskasid ka mind juhendada.
Sul on veel suur töö ees ootamas, sest oled veel üsna noor mees.
Mitmeid asju saab veel juhtuma.
Enne aga, kui annan sulle vaba sõna,
räägi lühidalt, kuidas sa näed oma tööd
ja millised on su unistused, kuidas see kõik võiks minna?
Kogen, et Porvoos, kus olen ka osakonna juhataja,
on palju tööd.
Jumalal on Porvoo suhtes palju plaane.
Mu unistus on, et porvoolased võiksid tulla Jumala juurde.
Palvetame koguduses palju, et tuleks uusi inimesi.
Käime evangeliseerimas ja soovime,
et Jumal kõnetaks nende südameid, kes on eksinud;
kel pole kedagi
ja kes mõtlevad isegi halvimat oma elu suhtes,
et nad leiaksid lootuse meie töö kaudu Porvoos.
Et inimesed saaksid tulla Jeesuse riiki
ja Jumal saaks anda uue lootuse.
Uue elu. Igavikulootuse.
Seda kõigile neile, kes elavad täna veel eksituses.
Meil on umbes minut veel aega.
Võid palvetada või öelda midagi me vaatajatele.
Paulus ütles: "Kandke üksteise koormaid."
Kutsun igat vaatajat üles kandma teiste koormaid.
Nende inimeste koormaid, kel pole kedagi, kes neid aitaksid.
Kel pole neid inimesi, kes tervitaksid ja küsiksid: "Kuidas sul läheb?"
Kandke üksteise koormaid!
Aitäh Kimmo selle eest!
Usun, et see, millega lõpetasid,
on see, et su süda ühineb kandma seda koormat,
mida Jeesus näeb neis inimestes.
Tahan paluda, et Jumal annaks sulle sellise teemoona,
et suudaksid selles raskes olukorras
kanda Jumal abiga neid raskeid koormaid.
Aitäh sulle! - Aitäh Martti!
Soovides toetada Eesti TV7 tööd, helistage 900 1770 (kõne hind 10).
Võite teha ka pangaülekande, leides me andmed www.tv7.ee. Aitäh!
Tõlge: Raul Jürimaa