Tervetuloa Isännän pöydässä -ohjelmaan. Olen Martti Ojares -
ja vieraanani tänään on Mika Ebeling. Tervetuloa. - Kiitos.
Me sovimme ja näimme, että meidän on hyvä tehdä kaksi ohjelmaa.
Ensimmäisessä ohjelmassa menemme siihen, -
kuka on Mika Ebeling, missä hän on syntynyt ja koulunsa käynyt.
Olet opiskellut papiksi. Kaikkea tätä käymme läpi -
ja sitä, mitä elämässäsi on tapahtunut.
Katsotaan sitten, missä raja tulee. Näin lähdemme levosta käsin.
Käytkö ensin läpi, missä olet syntynyt ja minkälaiseen kotiin?
Olen syntynyt Rovaniemen kaupungissa 21.8.1964.
Syntymäkuntani oli Rovaniemen maalaiskunta, -
joka on nyt liitetty Rovaniemeen.
Asuin reilut kahdeksan vuotta Rovaniemen maalaiskunnassa, -
Muurola-nimisessä kylässä. Sitten muutimme Ouluun, Värttöön.
Siellä asuimme 4,5 vuotta. Sitten muutimme Kokkolaan.
Kokkolasta olen kirjoittanut ylioppilaaksi.
Vuonna -82 tulin Helsinkiin opiskelemaan.
Muodollisesti kirjat siirtyivät Helsinkiin vasta opiskelujen päätyttyä -
mutta vuodesta -82 olen asunut Helsingissä.
Moni suomalainen lähtee opiskelemaan joko Turkuun, -
Tampereelle tai Helsinkiin. Eniten kai tänne Helsinkiin.
Olen ajatellut, että olen aina vajonnut alaspäin, mutta tästä en aio vajota.
Sinulla oli uskovaiset vanhemmat, ja he olivat lääkäreitä.
Itse asiassa vanhempani tulivat viimeisenä uskoon meidän perheessä.
Äiti oli hammaslääkäri ja isä oli lääkäri. - Juuri niin.
Teitä oli useampia lapsia, -
joten millainen perhe teillä käytännössä oli?
Minun isosiskoni, josta tuli minun hengellinen äitini, -
oli minua 13 vuotta vanhempi. Veljeni oli 11 vuotta vanhempi -
ja nuorempi vanhemmista veljistäni oli 8,5 vuotta minua vanhempi.
Oli vielä isosisko, joka oli minua 2 vuotta vanhempi, -
mutta hän kuoli ennen kuin elämäni alkoi.
Hän oli jo siirtynyt pois tästä ajasta, kun minä tulin tähän.
Sinulle tuli jo neljävuotiaana ensimmäinen Jumalan vierailu.
Kyllä. Isosiskoni tuli uskoon rippikoululeirillä vuonna -66.
Olin silloin alle kaksivuotias.
Kun olin neljävuotias, lähestyin viittä, -
siskoni on kertonut, että kun hän tuli koulusta kotiin, -
jostakin syystä tulin hänen luokseen ja pyysin: -
"Raija, lue minulle Raamattua." Hän luki minulle Raamattua.
Tulin seuraavana päivänä uudestaan, ja seuraavana, -
ja sitä jatkui parisen viikkoa.
Kun uskovainen isosisko näki, että pikkuveljessä on työ menossa, -
niin hän ymmärsi, että se on Pyhän Hengen työtä ja mietti, -
mitä hänen pitää tehdä 4-vuotiaan pikkuveljen kanssa.
Hän rukoili ja luki Raamattua, ja parin viikon jälkeen, -
en tiedä millä sanamuodolla, -
hän johdatti minut rukoilemaan Jeesusta elämääni.
Siitä saakka olen uskossa ollut.
Sinulle tuli rippikouluvaiheessa seuraava vaihe.
Vaikka olin ihan pikkuisena innokas uskova ja jaoin traktaattejakin, -
kouluvaiheessa joskus kuitenkin tuli sellaista arkailua -
ja välillä oli sellaista, että tiesin, että jos kysytään olenko uskossa, -
niin pitää sanoa, että olen, mutta toivoin, ettei kysytä.
Ripari oli tärkeä juttu. Kävin sen Lohjan Vivamossa.
Se oli minulle tärkeätä, koska koin, että vieraantumiskehitys päättyi -
ja riparilla sai tulla uusi käänne kohti Jeesusta.
Se oli minulle uskonelämän merkittävä uudistus.
Olit Rovaniemellä, Oulussa ja Kokkolassa -
ennen kun tulit ylioppilaaksi.
Nämä paikanvaihdokset voivat olla sellaisia, -
että yhteydet vanhaan kaupunkiin katkeavat.
Kyllä. Toisaalta, kun muutimme Kokkolaan, -
aivan tietämättämme muutimme herätyksen keskelle.
Kokkolassa oli silloin ns. Mersu-herätys.
Se oli kyllä suuri siunaus muuttaa sinne. - Kyllä.
Sitten tuli opiskelupaikan valinta. Miten se määräytyi?
Minullahan oli tämä selvä ikäero muihin sisaruksiin.
Isä oli lääkäri, äiti hammaslääkäri, -
sisko, veljet ja lopulta heidän kaikki puolisonsakin olivat lääkäreitä.
Minä luulin pienenä, 12-vuotiaana suurin piirtein, -
että minusta tulee isona suurella todennäköisyydellä lääkäri.
Minulla oli kuitenkin vähän mielessä, -
että mitä jos minusta tulisi pappi tai hengellisen työn tekijä, -
niin ajattelin, kun inhosin suullista esiintymistä, -
että pappina pitää puhua joka sunnuntai ja siihen minusta ei ole.
Toiseksi ajattelin, -
etten mene niin jumalattomaan paikkaan kuin teologinen tiedekunta.
Mutta Jumala kutsui minut ja halusin toimia sen mukaan, -
minkä ymmärsin Hänen tahdokseen.
Pyrin teologiseen ja opiskelin siellä teologian kandiksi, -
mikä vastaa nykyistä maisterintutkintoa.
Sinulla oli vahva ennakkoasenne, että se on jumalaton paikka.
Mistä tuo ajatus oli tullut?
Se oli varmaan tullut siitä, kun olin ymmärtänyt, -
että tiedekunnassa on paljon epäuskoista lähtökohtaa.
Kun luin pääsykoekirjat, -
Räisänen - Saarinen: Raamattutieto, -
minulle jäi tosi hyvin se mieleen ja olin tosi eri mieltä sen kanssa.
Esimerkiksi ennustus Jerusalemin hävityksestä.
Jos käytetään perusteena, että kirja on syntynyt hävityksen jälkeen, -
koska on helpompi laittaa ennustukset jälkikäteen -
kuin että ihan oikeasti olisi tiedetty, että tulee Jerusalemin hävitys.
Tämähän on täysin epäuskoinen lähtökohta. - Se on totta.
Olen joskus miettinyt sitä.
Kun puhutaan uskontotieteestä, -
niin ainakin minun mielestä tieteessä on ihmisviisaus, -
ja kokeellinen ihmisviisaus.
Kun mennään yliluonnolliseen, jota Jumala on, -
niin kävitkö itse painiskelua tämän asian kanssa?
Tavallaan se oli tietyllä tavalla selvää.
Kun lähtökohta oli se, ettei Jumala kelpaa selitykseksi mihinkään, -
niin tavallaan oikea vaihtoehto oli jo alussa raakattu ulos.
Ei voi päätyä oikeaan tulokseen, jos Jumala on vaikuttanut jonkun jutun -
ja se mahdollisuus on jo suljettu pois. Eihän siitä voi tulla oikeaa vastausta.
Minusta pitäisi olla vähintään avoin sille, että Jumala on vaikuttanut, -
ja vaikuttaa tässä ajassa.
Menemme syvemmin tähän asiaan seuraavassa ohjelmassa, -
jossa verrataan näitä asioita tähän päivään ja tulevaisuuteen.
Mutta katsotaan tapahtumia elämässäsi.
Oli äitisi sairastuminen -
ja vanhemman siskon sairastuminen myöhemmin.
Kyllä. - Käytkö niitä vähän läpi? Ne ovat mielenkiintoisia asioita.
25.10.2002 sain tiedon, että äitini sairasti haimasyöpää.
Se oli tiukka paikka. Se oli äidillekin tiukka paikka.
Vaikka olin jo 38-vuotias, olin kuitenkin kuopus, pikku-Mika.
Äiti ei itse pystynyt minulle kertomaan sitä. Muille sisaruksille kyllä.
Veli soitti ja kertoi tämän asian.
Meillä oli samaan aikaa meidän kuopuksen odotus menossa.
Siinä oli välillä niinkin kriittinen hetki, -
kun valmistauduin äidin kuolemaan ja kuopuksen syntymään, -
että välillä näytti, että raskaus menee kesken.
Ei ollut mitään selitystä, miten vauvalla voisi olla kaikki hyvin.
Muistan, että se oli tiukka paikka.
Menin polvilleni ja mietin, miten tästä selvitään.
Ajattelin, että on ihmiset ennenkin jotenkin selvinneet Jumalaan turvaten.
Sitten paljastui, ettei vauvalla ole mitään hätää.
Siitä huolesta sai lähteä pois.
Äidin sairauden aikana sain sellaisen ajatuksen, -
että haluan äidille joka arkipäivä, ainakin suurin piirtein, -
lähettää kortin, jossa on joku kiitoksen sana, -
joku rohkaisun sana ja raamatunkohta.
Lähdin Matteuksen evankeliumista liikkeelle ja valitsin sopivia kohtia.
Alussa oli kohtia, joissa Jumala parantaa.
Kun sairaus eteni, ne alkoivat tuntua aika tarpeettomilta.
Kohtia, missä Jeesus puhuu ylösnousemuksesta ja elämästä, -
antaa syntejä anteeksi jne.
Kävi niin, että loppuvaiheet olivat hyvin puhuttelevia.
Jumala lohdutti valtavasti. Lähetin viimeisen kortin äidille 3.4. -
ja äiti kuoli 4.4. klo 9.50 aamulla Kokkolassa.
Kun kortti, jonka olin lähettänyt, saapui, äitini oli jo kuollut.
Hän oli loppuvaiheessa maannut pitkään vuoteella, -
koska haimasyövässä näin tapahtuu.
Se raamatunkohta, johon olin päässyt, -
oli Matteuksen evankeliumista kohta, jossa enkeli sanoo: -
"Ei hän ole täällä, sillä hän on noussut ylös, niinkuin hän sanoi.
Tulkaa, katsokaa paikkaa, jossa hän on maannut."
Kun kortti tuli, äitikään ei enää ollut siellä.
Omakohtaiseksi sen teki se pieni huomautus: -
"Tulkaa, katsokaa paikkaa, jossa hän on maannut."
Oli vielä niin, että olin 4.4. aamu- rukouksessa Kansanlähetyksessä.
Huomasin, että rukoukseni olivat muuttuneet. Äiti siis oli vielä elossa.
Olin rukoillut suuren osan äidin sairauden ajasta: -
"Herra, jos suinkin tahtoosi sopii, niin suo äidin vielä parantua, -
mutta jos olet peruuttamattomasti päättänyt toisin, -
anna Kristuksen rauhan asua sisimmässämme -
ja anna riemullinen jälleennäkeminen."
Jossakin vaiheessa huomasin, että rauha tuli.
Toki minä ajattelin toiveikkaasti.
Toivoin rauhaa vaikka tiesin, ettei se välttämättä tarkoita sitä, -
että Jumala on äitiä ottamassa täältä, mutta kyllä minä vähän aavistin sen.
Rukous oli tosiaan muuttunut 4.4. aamurukouksessa.
Rukoilin jo silloin: "Herra, älä anna äidin tarpeettomasti kärsiä."
Se ei ollut syyttävä Jumalalle mutta jälkeenpäin tajusin, -
että kerroin Jumalalle, että olen niin valmis kuin voin olla siihen, -
että äiti lähtee tästä ajasta.
Kun rukoushetki päättyi, kerroin siihen jääneille, -
että minulla on aivan epätodellinen tunne.
Minusta tuntui, että puolittain elin jo äitini kuolemanjälkeistä aikaa.
Kun näin sanoin, äidin viimeinen ajallinen tunti maan päällä oli alkanut.
Olen kokenut sen monta kertaa, -
että Jumala on aivan valtavalla tavalla läsnä.
Ne ovat suuria hetkiä, kun ihminen lähtee tästä ajasta. - Kyllä.
Hänkin oli uskossa.
Sen sanon vielä, että olin ehtinyt kirjoittamaan jo seuraavan kortin, -
mutta sitä en tietenkään lähettänyt.
Siinä oli seuraava jae, jossa puhutaan ylösnousemuksesta: -
"hän menee teidän edellänne Galileaan; -
siellä te saatte hänet nähdä."
Tiedän, että puhutaan Jeesuksesta eikä äiti mennyt Galileaan -
mutta rukoukseni oli ollut: "anna riemullinen jälleennäkeminen."
"...hän menee teidän edellänne.... siellä te saatte hänet nähdä."
Sait rohkaisua ja vahvistusta Raamatun sanoista.
Siskoni, joka oli hengellinen äitini, sanoi: -
"Sinä lähetit tuon kortin äidille, mutta tuntuu, että Jumala lähetti sen meille."
Kerrotaan myöhemmin siskosi sairastumisesta, -
mutta palataan vähän opiskelun alkuun.
Tai ei alkuun vaan siihen, kun valmistuit teologian kandidaatiksi.
Viran saaminen edellyttää pappisvihkimystä. - Kyllä.
Siitä tulikin sinulle aika vaikea ongelma. Kerro siitä.
Kyllä tuli todella vaikea ongelma.
Hauskaa on, että tiesin jo tiedekuntaan mennessä, -
että tämmöinen ongelma voi olla. Lapsenomaisesti ajattelin, -
että jos Jumala haluaa minusta papin, hän ratkaisee tämän ongelman.
Ongelmana oli, että papiksi vihittävän piti vannoa -
Jumalan kautta erinäisiä asioita. Ne asiat ovat sinänsä hyviä, -
esimerkiksi se, että vannoo sitoutuvansa Raamattuun.
Mutta ajattelin, että jos vannon sitoutuvani Raamattuun, -
jossa Jeesus kieltää vannomasta, niin olen heti rikkonut valani.
Jeesus on tosiaan sanonut: "Älkää ensinkään vannoko."
Tiesin tämän ongelman ja olin joitakin vuosia aiemmin -
ottanut yhteyttä piispa Rimpiläiseen ja kertonut tästä.
Virallisesti kirjani olivat Kokkolassa ja olin armeijassa Sodankylässä.
Olin kertonut, että minulla on tällainen valaongelma.
Piispa oli sanonut: "Ota minuun yhteyttä, kun valmistut."
Tuli valmistumisen aika. Olin armeijassa Sodankylässä -
ja lähetin piispalle tiedon, että olen valmis.
"Voiko vannomatta tulla papiksi?" Oulun hiippakunnasta tuli kutsu -
ordinaatiokoulutukseen ja pappisvihkimykseen.
Muistan miettineeni, että näinkö helposti se meni.
Kutsuin paljon ihmisiä siihen suureen hetkeen, kun minut vihitään papiksi.
Sain armeijasta alokasajan lopussa oikein mahtavan loman, -
koska harrastin, ja harrastan edelleen kilpashakinpeluuta.
Oli shakin Helsingin mestaruuskilpailu, johon tulin ensin.
Sitten piti mennä Ouluun antamaan pappisvihkimysnäyte -
ja palata pappina armeijaan. Kun olin Helsingissä, piispa soitti -
ja sanoi keskustelleensa lainoppineen asessorin kanssa.
"Valitettavasti vihkimys ilman valaa ei onnistu."
Kaikessa ystävyydessä me piispan kanssa totesimme, -
että pappisvihkimys täytyi perua.
Minun piti soittaa kutsumilleni ihmisille ja kertoa, -
ettei minusta tule pappia, koska minun olisi pitänyt vannoa, -
ja Jeesus on sanonut: "Älkää ensinkään vannoko".
Menin takaisin. Oli uskovainen sotilaspastori, joka järjesti lomani, -
ettei armeijassa tulee mitään ongelmaa.
Tuvassa tupakaverit miettivät: "Miten jo nyt tulit?"
"Oletko pappi vai etkö ole?"
"Miten ei ole tuosta syystä papiksi tullut?"
Siitä alkoi elämässäni viiden vuoden "tunnelikokemus".
Tuli pari muutakin isoa takaiskua elämässäni.
Tuntui, että olen vaarassa menettää rohkeuden.
Tunteeni olivat tosi kapinallisia Jumalaa vastaan.
En olisi koskaan uskonut, että uskallan sallia niin kapinallisia tunteita.
Silloin se tuntui täysin luonnolliselta.
Synkimmälläkin hetkellä, kun mietin aiempaa elämääni, -
en voinut päätyä muuhun kuin että Jumala on johdattanut minua.
Siinä tilanteessa, kun sydän huusi tuskasta ja tuntui, ettei saa apua, -
se oli vaikea paikka, mutta päätin, -
etten halua hypätä Jumalan vankkureista pois.
En tee epäuskon ratkaisua, vaan haluan katsoa, miten peli päättyy.
Kenties olenkin tulossa jollekin nyppylälle, -
josta aukeaa uudenlaiset näkymät. Tältä osin pitkä tarina lyhyesti.
Kun tulin armeijasta, ajoin neljä ja puoli vuotta taksia, -
koska ei ollut papintehtäviä, kun en ollut pappi.
1.1.1994 kirkkolaki muuttui, ja valaongelma katosi.
Olin jo paljon politiikassa.
Olin Helsingin kaupunginvaltuuston varavaltuutettu -
ja muutenkin politiikassa aika paljon.
En tiennyt, kutsuuko Jumala minua enää papiksi.
Sitten tuli vuonna 1995 Helsingin kansanlähetyksen ystäväkirje.
Siinä kerrottiin, että tuttuni oli lähdössä pois, Keminmaalle papiksi.
"Rukoilkaa, että johtokunta tekee oikean valinnan."
Ihan ihmeellisesti juutuin siihen tekstiin.
Mietin, onko tämä Jumalan kutsu hakea tuota paikkaa -
vaikka siinä ei sanottu, että sitä voi hakea.
Juttelin parin ihmisen kanssa ja hain sitä.
Yllättäen tulin valituksi, ja minut vihittiin papiksi.
Sitten vielä se, kun saarnasin ensimmäisen kerran.
Sehän tulee kuin Manulle illallinen.
Kirkkokäsikirjasta katsotaan, mikä sunnuntai, mikä teksti jne.
Oli 12. kolminaisuuden päivän jälkeinen sunnuntai.
Avasin tekstin enkä edes heti tajunnut. Katsoin, mikä teksti se on.
Muistan sen paremmin vanhan käännöksen mukaan.
"Vielä olette kuulleet sanotuksi vanhoille: 'Älä vanno väärin', -
ja: 'Täytä Herralle valasi'.
Mutta minä sanon teille: älkää ensinkään vannoko."
Se oli juuri se teksti, miksi pappis- vihkimykseni lykkääntyi 5,5 vuotta.
Koin sen Jumalan puheena.
"Rakas lapseni, vaikka et aina ymmärrä sanaani, luota siihen aina."
Tähän liittyi vielä se, että koin, että tämän prosessin yksi iso tarkoitus, -
ei ainoa tarkoitus, mutta yksi tarkoitus, oli se, -
että Jumala halusi lyödä sen liberaali- teologisen yliminän arkkuun naulan.
Se oli pääsyt teologisessa tiedekunnassa minulle syntymään.
Se vaikutti siihen, että vaikka pyrin opettamaan kuten Raamattu sanoo, -
niin korvan takaa ikään kuin kuului pieni ääni: -
"Mutta onkohan asia kuitenkaan aivan noin."
Sain uuden rohkeuden. - "Sanoiko Jumala niin?"
Niin. Ne on ne käärmeen ensimmäiset sanat Raamatussa.
Otetaan tässä vielä alku seuraavaan ohjelmaan.
Vuonna -99 sinun aikajanassasi -
tapahtui jotain sellaista, jolla on merkitystä vielä tänä päivänä.
Se oli se, että sain olla vuonna -99 -
eduskuntavaaleissa ensimmäistä kertaa täysillä ehdolla.
Kun mietin kaikkein keskeisintä vaaliteemaa, -
mietin, mikä on yhteiskunnan suurin epäkohta.
Ei se, mitä ihmiset sanovat, vaan mikä se oikeasti on.
Tajusin, että jos ihmiseltä riistetään henki, häneltä ei voi viedä enempää.
Voi ei! Minun on pakko ottaa abortti minun päävaaliteemaksi.
Koska olin aika nuori ja olin ja olen mies, -
niin olisin halunnut selkään taputusta, -
mutta tajusin, että nyt voi tulla puukko selkään tällä teemalla.
Ymmärsin, että se on oikein ja ajattelin pyytää vaalipäälliköksi -
ystävääni Mirko Brummeria, jonka tiesin pro life -ihmiseksi.
Kun kutsuimme heidän perheensä kylään, en maininnut etukäteen, -
että kutsu liittyy aborttiin tai eduskuntavaaleihin.
He olivat kysyneet, saavatko he tuoda mukanaan -
norjalaisen pastorin, Børre Knudsenin.
Se sopi meille. En kovin paljon tiennyt Børrestä.
Meidän olohuoneessamme Børre Knudsen alkoi kertoa, -
miten Jumala on ihmeellisesti johdattanut häntä -
vastustamaan aborttia ja puolustamaan elämää.
Siis aivan ihmeellisiä juttuja kertoi siitä.
Unohdin välillä, miksi tilanne oli järjestetty, mutta lopulta muistin.
Tämä on ollut aivan valtava rohkaisu. En voi ymmärtää tätä muutoin.
Olin tehnyt raskaan omantunnon harkinnan, -
ja päätynyt siihen, että näin tulee tehdä.
Kun tuli astua ratkaiseva askel eteenpäin, -
niin Kaikkivaltias Jumala lähetti sen hetken -
kenties koko Pohjoismaiden merkittävimmän abortinvastustajan, -
ei ainoastaan Suomeen vaan meidän olohuoneeseen kertomaan nämä jutut.
Sen takia olen pysyvästi kokenut tämän Jumalan antamaksi tehtäväksi.
Tässä on puoli minuuttia aikaa ennen vapaata sanaa, joten kysyn, -
oliko tämä aihealue ollut sinulla syvällisesti ajattelussa -
vai tuliko se vähän yllättäen?
Olin periaatteessa ollut elämän puolesta jo aikaisemmin -
ja olin jollakin tavalla tuonut sitä esiin, mutta en näin syvällisesti.
Kuule Mika, nyt sinulla on parisen minuuttia aikaa sanoa katsojillemme, -
mitä Pyhä Henki sanottavaksesi antaa. Ole hyvä.
Kiitos. Rakkaat ystävät, me elämme vaikeaa aikaa -
ja koettelemuksen aikaa tällä hetkellä.
Suomi on välillisesti Ukrainan välityksellä sodassa Venäjän kanssa.
Koen, että se on kutsu suomalaisille miettiä, missä on meidän turvamme.
Tämä on Jumalan armollista puhetta meille, -
koska Hän haluaa, että ymmärrämme, että turvamme on Hänessä.
Hän haluaa, että teemme parannuksen siitä, mikä on väärin -
ja toimimme Hänen tahtonsa mukaan. Hän on luvannut, 2. Aik. 7:14, -
että kun näin teemme, hän antaa meille anteeksi -
ja tekee maamme jälleen terveeksi. Tämä on minun syvä kaipaukseni.
Toivon, että me kaikki, jotka uskomme Jeesukseen, -
tekisimme parannusta siitä, mistä Herra meitä puhuttelee -
ja turvaisimme kokosydämisesti Häneen.
Ja kaiken pelon keskellä nostaisimme päämme, -
koska se on meidän tehtävä, jonka Jumala on meille antanut.
Rohkaistua ja luottaa Häneen. - Kiitos, Mika.
Me jatkamme toisessa ohjelmassa tästä ja menemme syvemmälle.
Tämähän on uskovien suuri huoli tänä päivänä.
Olemmeko unohtaneet, kääntäneet selkämme Hänelle, -
jolla on kaikki valta taivaassa ja maan päällä -
ja antaneet vallan sille, joka haluaa hajottaa uskonnolliset totuudet?
Kiitos ensimmäisestä ohjelmasta. Jatkamme seuraavassa. - Kiitos.
Mikäli tämä ohjelmasarja on koskettanut sinua, -
voit olla tukemassa sen tuottamista.
Voit soittaa numeroon 0600-02030. Puhelun hinta on noin 13 euroa.
Tai voit lahjoittaa ruudussa näkyvälle pankkitilille -
käyttäen viitettä 8617. Kiitos tuestasi.
Tekstitys: A. Eskola