ISANDA LAUAS
Tere tulemast saatesse!
Mina olen Martti Ojares
ja mu tänane külaline on Mika Ebeling.
Tere tulemast Mika! - Tänan!
Leppisime kokku, et me teeme sinuga kaks saadet.
Esimeses saates uurime, kes on Mika Ebeling?
Kus ta sündis, koolis käis jne.
Sa õppisid pastoriks, mistõttu uurime sedagi teemat
nagu muidki asju, mis su elus on juhtunud,
vaadates siis, kus see piir vastu tuleb.
Aga nüüd alustagem sellest, kus ja millises kodus sa sündisid?
Ma sündisin Rovaniemi linnas 21.08.1964.
Sünnikoht oli Rovaniemi maapiirkond,
mis täna kuulub Rovaniemi linna koosseisu.
Elasin 8 aastat Rovaniemi maapiirkonnas ühes külas.
Edasi kolisime Oulusse, Värttösse, kus elasime 4,5 aastat.
Edasi kolisime Kokkolasse.
Kokkolas sain ka üliõpilaseks
ja seejärel, 1982. a., asusin õppima Helsingisse.
Kirjade järgi hakkasin Helsingis elama peale õpinguid,
aga tegelikult olen elanud Helsingis alates 1982. aastast.
Nii on paljud soomlased teinud -
läinud õppima kas Turusse, Tamperre või Helsingisse.
Sina tulid siis Helsingisse.
Olen asukoha poolest vajunud kogu aeg allapoole,
aga Helsingist allapoole pole enam kuhugile minna.
Su vanemad olid mõlemad usklikud ja mõlemad ka arstid.
Tegelikult said me vanemad peres kõige viimastena usklikeks.
Ema oli hambaarst ja isa oli arst.
Teil oli peres mitu last.
Milline te pere ja kodu oli?
Mu vanem õde, kellest sai mu vaimulik ema,
oli minust 13 aastat vanem.
Vend oli minust 11 aastat vanem.
Noorem neist vanematest vendadest oli minust 8,5 aastat vanem.
Oli veel vanem õde, kes oli minust 2,5 aastat vanem,
aga ta suri veel enne minu sündi.
Ehk siis ta oli juba siit ilmast lahkunud,
kui mina sündisin.
Olid 4-aastane, kui Jumal külastas sind esimest korda elus.
Jah.
Mu vanem õde sai 1966. aastal leerikoolis usklikuks.
Olin siis umbes 2-aastane.
Kui olin 4-ne ja hakkasin saama 5, rääkis õde mulle,
et kui ta koolist koju tuli,
siis olin mingil põhjusel läinud tema juurde
ja palunud: "Raija, loe mulle Piiblit!"
Ta lugeski mulle Piiblit ja tuli järgmisel päeval uuesti.
Siis jälle ja jälle. See asi kestis umbes paar nädalat.
Mu usklikust vanem õde nägi, et ta väikevenna elus toimub midagi,
mõistes, et see on Püha Vaimu töö.
Siis ta mõtles, mida ta peaks 4-aastase väikevennaga tegema?
Ta palvetas ja luges Piiblit.
Paari nädala pärast, ma ei tea, kuidas,
aga ta juhtis mu palvetama Jeesust oma ellu.
Sellest peale olengi olnud usklik.
Aga leerikooli ajal toimus veel midagi.
Jah. Kuigi olin väiksena vägagi innukas usklik
ja jagasin traktaate,
tuli kooli ajal mu sisse veidi argust.
Ooli olukordi, kus teadsin,
et kui minult küsitaks, kas olen usklik,
peaksin vastama: "Jah olen",
aga lootsin, et keegi ei küsiks seda.
Samas mängis leerikool tähtsat rolli, mille läbisin Lohja Vivamos.
See oli selle poolest tähtis,
et kogesin seal, kuidas mu võõrandumisaeg lõppes
ja saabus mu uus pööre Jeesuse poole.
See oli oluline uuendus mu usuelus.
Elasid enne üliõpilaseks saamist Rovaniemis ja Kokkolas,
kuid elukohtade vahetusega kaasneb ikka see,
et sidemed vana elukohaga katkevad.
Jah. Teisalt oli nii, et kui kolisime Kokkolasse,
kolisime täiesti teadmatult ärkamise keskele.
Kokkolas käis nn "Mercedese ärkamine",
nii et see oli suur õnnistus sinna kolida.
Kuidas sa omale õpingukoha välja valisid?
Olukord oli selline, et mul oli teistega suur vanusevahe.
Isa oli arst, ema oli hambaarst.
Õde, vennad ja lõpuks ka kõik nende abikaasadki olid arstid.
Nii mõtlesin umbes 12-aastasena,
kelleks ma suureks saades saada tahan
ja arvasin, et suure tõenäosusega arstiks.
Siis aga mõtlesin ka natuke sellele,
mis oleks, kui minust saaks pastor või vaimuliku töö tegija?
Pastori ameti raames mõtlesin, et ma ju vihkan suulist esinemist.
Ühtlasi arvasin, et siis pean igal pühapäeval kõnelema
ja ma ei suudaks seda.
Teiseks aga mõtlesin teoloogia teaduskonna suhtes,
et nii jumalatusse kohta ma küll ei lähe.
Aga Jumal kutsus mind
ja ma tahtsin teha selle järgi, mida pidasin Tema tahteks.
Nii asusingi teoloogia teaduskonda õppima,
õppides tänapäeva mõistes magistris.
Läksid sinna vaatamata eelarvamusele,
et tegu on jumalatu kohaga.
Kust selline mõte sul üldse pärines, et tegu on jumalatu kohaga?
Küllap see lähtus sellest, et mulle oli jäänud mulje,
et seal teaduskonnas on palju ebausutavaid tõekspidamisi.
Lugesin sisseastumiskatsete raamatuid.
Näiteks Räisänen'i-Saarinen'i raamatut "Piibli teadus".
Mulle jäi see väga hästi meelde ja ma olin selle suhtes täiega erimeelt.
Toome näiteks
raamatus käsitletud ennustuse Jeruusalemma hävitamise kohta.
Kui seda kasutatakse alusena selle kohta,
et see raamat on kirjutatud peale Jeruusalemma hävingut,
siis tagantjärgi on neid ennustusi palju kergem
ennustustena ritta seada,
kui teada ka tegelikult ette, et Jeruusalemma häving tuleb.
Nii et see on täiesti ebausutav lähtekoht.
Olen vahel mõelnud,
et kui räägitakse religiooniteadusest,
siis teadus kätkeb ju endas enamasti inimlikku tarkust.
Eksperimentaalset inimtarkust, mis ütleb: "Proovime nii!"
Kui aga minna kõige üleloomuliku juurde,
kes ka Jumal on,
siis kas sul endal oli ka selle asjaga võitlusi?
Tegelikult oli kogu see lugu üsna selge mu jaoks.
Mulle tundus, et kui juba algsuhtumine oli selline,
et Jumala näol pole võimalik midagi lahti seletada,
siis õige variant oli juba algusest peale välja võetud.
Sest pole võimalik jõuda õige järelduseni,
kui Jumal on kusagil midagi mõjutanud,
aga see võimalus on juba ennatlikult kõrvale pandud.
Sel juhul ei saa jõuda õige vastuseni.
Nii peaks mu meelest olema vähemalt avatud mõttele,
et Jumal on mõjutanud ja mõjutamas ka praeguses ajas.
Süveneme neisse asjadesse rohkem me järgmises saates,
kus võrdleme neid asju nii tänapäeva- kui tulevikuga.
Kuid su elus oli ka selliseid sündmusi
nagu su ema haigestumine
ja hiljem ka vanema õe haigestumine. - Jah.
Räägi neist lähemalt, sest need on väga huvitavad asjad.
25.10.2002 sain teada,
et mu ema haigestus kõhunäärmevähki.
See oli mulle ja ka mu emale karm koht.
Ja isegi, et olin tollal 38-aastane,
olin ma siiski see "pesamuna" - see väike Mika.
Ema ise ei suutnud mulle sellest rääkida,
kuigi teistele vendadele ja õele rääkis küll.
Siis üks vend helistas ja rääkis sellest mulle.
Siin oli veel see asi,
et samal ajal me ise ootasime oma pesamuna.
Vahel oli nii kriitiline hetk,
et valmistudes üheaegselt
nii ema surmaks kui pesamuna sünniks,
siis vahel tundus, et on oht raseduse katkemiseks.
Ei paistnud olevat mingitki seletust, et beebil võiks kõik hästi olla.
Mäletan, et see oli karm koht.
Nii laskusin ka põlvedele, mõeldes, kuidas see kõik üle elada.
Siis aga mõtlesin,
et on ju inimesed ennegi neid asju koos Jumalaga üle elanud.
Siis selgus ka, et me beebil polnud midagi viga,
nii et see mure kadus ära.
Sain ema haiguse ajal sellise mõtte:
tahan saata emale umbes igaks argipäevaks postkaardi,
kus on mingi tänu- ja julgustuse sõna
ja ka mõned Piibli kirjakohad.
Alustasin Matteuse evangeeliumiga,
otsides sealt mõned sobivad kirjakohad.
Alguses saatsin ka neid kirjakohti, kus Jumal tervendab,
aga kui haigus edasi läks,
tundus see üsna mõttetuna saata talle kirjakohti,
kus Jeesus rääkis ülestõusmisest, elust ja pattude andeksandmisest.
Siis aga juhtus nii,
et just see lõpuperiood kõnetas mind väga.
Jumal lohutas väga palju.
Saatsin emale viimase kaardi 3.04.2003
ja järgmisel hommikul, 4.04, ema suri k 9:50 Kokkolas.
Viimane kaart, mille saatsin,
jõudis kohale siis, kui ema oli juba surnud.
Viimasel ajal ta lamas pikalt voodis, sest kõhunäärme vähk arenes edasi.
Piibli kirjakoht, mille olin kirjutanud, oli Matteuse evangeeliumist,
kus ingel ütles: "Teda pole siin, sest Ta on üles tõusnud nagu Ta ütles.
Tulge ja vaadake seda kohta, kus ta lamas!"
Nii et kui see kaart kohale jõudis, polnud ka mu ema enam seal.
Nii mõjus see kirjakoht veelgi isiklikumalt:
"Tulge ja vaadake seda kohta, kus ta lamas!"
Oli veel nii, et viibisin 4.04. Rahvamisjoni hommikupalvusel.
Mu ema oli sel hetkel veel elus,
aga ma märkasin, et mu palve muutus.
Olin suurema osa oma ema haigusajast palvetanud nii:
"Jumal, kui see vähegi Su tahtega sobib,
siis lase mu emal veel terveks saada!
Aga kui oled lõplikult teisiti otsustanud,
lase siiski Jeesuse rahul elada me sees
ja kingi meile rõõmus taaskohtumine."
Nii märkasingi mingil hetkel, kuidas see rahu tuli.
Ja isegi, et soovisin seda rahu, mõtlesin ja lootsin siiski,
et see ei tähenda tingimata seda, et Jumal mu ema siit ära võtab.
Aga ma aimasin seda.
Nii muutus ka korraga mu palve 4.04. Hommikupalves,
kus palusin: "Jumal, ära lase emal asjatult kannatada!"
See polnud kuidagi Jumalat süüdistav.
Tagantjärgi saan aru, et ütlesin sellega Jumalale,
et olen nii valmis, kui selleks valmis olla saab,
et mu ema lahkub siit ilmast.
Kui see palvehetk lõppes,
ütlesin neile, kes veel sinna jäid, et mul on üsna ebareaalne tunne.
"Mulle tundub, et elan pooleldi ema surmajärgsel ajal."
Kui nii ütlesin, algas emal viimane ajalik maapealne tund.
Olen seda mitu korda kogenud, et Jumal on tugevalt ligi,
kui on tähtsad hetked, kui keegi lahkub siit ilmast.
- Nii on.
Su ema oli ka usklik? - Jah.
Ütlen veel seda,
et olin jõudnud veel uue kaardigi kirjutada,
aga seda ma ei jõudnud enam ära saata,
sest kuulsin ema surmast.
Sellel kaardil oli teine kirjakoht, kus räägitakse ülestõusmisest:
"Ta läheb teie eel Galileasse ja seal te saate Teda näha."
Tean, et siin räägitakse Jeesusest ja mu ema ei läinud Galileasse.
Samas olin palvekoosolekul palunud: "Kingi meile rõõmus taaskohtumine!"
ja siis see: "Tema läheb teie eel ja seal te saate Teda näha."
Leidsid Piibli sõnadest julgustust ja kinnitust.
Mu õde, kes oli minu vaimulik ema, ütles:
"Saatsid selle kaardi küll emale,
aga tundub, et Jumal saatis selle meile."
Räägime hiljem ka su õe haigusest,
aga nüüd tuleme tagasi su õpingute algusesse.
Mitte isegi enam päris algusse,
vaid sinna, kui hakkasid oma kraadi kätte saama,
mis eeldas ametisse õnnistamist. et saada pastori ametisse.
Seal aga tekkis üsna tõsine probleem.
Räägi sellest lähemalt.
Tekkis vägagi tõsine probleem.
Naljakas on see,
et sinna teaduskonda minnes ma juba teadsin,
et see probleem võib tulla.
Samas mõtlesin lapsemeelselt,
et kui Jumal tahab teha minust pastori,
küll Ta siis ka selle probleemi lahendab.
Probleem oli see, et pastoriks õnnistatav
pidi vanduma Jumala nimel erinevaid asju.
Need olid iseenesest head asjad.
Näiteks tuli vanduda Piiblile pühendumist,
mis on muidugi hea asi.
Samas mõtlesin, et kui vannun pühendumist Piiblile,
kus Jeesus ise keelab
igasuguseid vandeid ükskõik, mille osas,
siis olen kohe seda vannet rikkunud.
Jeesus ütles veel: "Ärge üldse andke mingeid vandeid!",
siis mõistsin seda probleemi.
Olin juba mõni aasta varem rääkinud piiskop Rinkiläineniga.
Olin siis veel Oulu piiskopkonnas, ja käisin sõjaväes Sodankyläs.
Rääkisin piiskopile,
et mul on probleem selle vande andmisega,
mispeale piiskop soovitas võtta temaga ühendust,
kui hakkan õpinguid lõpetama.
Tuligi lõpetamise aeg. Olin sõjaväes Sodankyläs.
Saatsin piiskopile teate, et olen nüüd valmis
ja kas saaksin ilma vannet andmata saada pastoriks?
Oulu piiskopkonnast tuli vastus:
"Kutse ordinatsioonile ja sisse õnnistamisele."
Mäletan, kuidas mõtlesin: "Nii kergesti see siis läkski!"
Kutsusin selleks hetkeks kohale suure hulga inimesi,
teatades, et mind õnnistatakse pastoriks.
Sain sõjaväest noorsõduri aja lõpus pika puhkuse,
sest harrastasin siis ja harrastan ka praegu võistlusmalet.
Helsingis olid male meistrivõistlused, kus sain esikoha.
Siis pidin minema Oulusse pastori õnnistamise üritusele,
et siis pastorina sõjaväkke naaseda.
Helsingis malevõistlustel olles helistas mulle piiskop ühel õhtul
ja ütles, et ta oli vestelnud juristiks õppinud assessoriga,
kes oli öelnud, et õnnistamine ilma vande andmiseta ei õnnestu.
Siis otsustasime sõbraliku vestluse käigus piiskopiga,
et sisseõnnistamise üritus tuleb tühistada.
Pidin helistama kõigile neile,
keda olin oma õnnistamisüritusele kutsunud.
Pidin ütlema neile, et minust ei saagi pastorit,
kuna pean andma vande, mille tegemise Jeesus on keelanud.
Mul oli usklikust sõjaväepastor,
kes tegi nii, et mu puhkus katkestataks,
et sõjaväes ei tekkiks mingeid probleeme.
Aga kui sõjaväkke tagasi läksin,
uurisid mu kaaslased kohe, mis toimub?
"Kas oled pastor või mitte?
Kuidas sa sellisel põhjusel pastoriks ei hakanud?"
Sealt sai mu elus alguse 5-aastane nn. "tunneliperiood",
kuhu mahtus ka paar suuremat tagasilööki.
Tundsin, et mul oli oht kaotada elujulgus.
Mu tunded Jumala suhtes olid üsna mässumeelsed.
Ma poleks kunagi uskunud,
et võiksin lubada endas sellist mässumeelsust Ta suhtes.
Tollal aga tundus see täitsa loomulikuna.
Süngeimatel hetkedel, kui oma varasemale elule mõtlesin,
ei jõudnud ma ühelegi muule järeldusele,
kui et "Jumal on mind juhtinud".
Olukorras aga, kus süda oli vaevas ja tundus, et kuskilt ei saa abi,
oli raske olla.
Samas tegin siiski otsuse,
et ma ei taha kunagi Jumala vankritest välja hüpata.
Ma ei taha teha uskmatut otsust.
Nagu malemängijate mõistete järgi - tahan näha, kuidas see mäng lõpeb.
Olin liikumas uuele tasemele, kust avanevad uued vaateväljad.
Püüan teha pika jutu lühemaks.
Sõitsin peale sõjaväge 4,5 aastat taksot,
sest ma ei saanud pastori tööd teha, kuna ma polnud pastor.
1994. a. muutus aga kirikuseadus ja vande nõue kadus.
Tol ajal olin juba pikalt poliitikas olnud.
Olin Helsingi linna finantsnõunik ja ka muidu palju poliitikas.
Mõtlesin, kas Jumal enam kutsubki mind pastoriks?
1995. a. sain Helsingi Rahvamisjonilt sõbrakirja,
kus kirjutati, et üks mu tuttav on minemas Kemimaale pastoriks.
"Palvetage, et juhatus ja piirkonna valitsus
teeksid õige valiku."
Jäin eneselegi üllatusena sellesse kirja kinni
ja mõtlesin, mis see veel on?
"On see Jumala kutse mu jaoks kandideerida sellele kohale?",
isegi, et seal kirjas ei mainitud, et sinna võib kandideerida.
Vestlesin paari inimesega ja kandideerisin sinna.
Üllataval kombel osutusin ka valituks ja mind õnnistati pastoriks.
Oli veel see, et kui ma esimest korda pastorina jutlustasin,
tuli käsiraamatus teemana esile "Õhtusöök".
Me kiriku käsikirjas on kirjas, millisel pühapäeval, milline tekst jne.
Nii oli ka selleks päevaks oma kindel tekst ette antud.
Avasin selle ega saanud esmalt kohe arugi.
Vaatasin, mis tekst see selline on?
Mäletan seda vana tõlke järgi paremini.
See kõlas nii:
"Veel olete kuulnud sõnumit vanadele -
ära anna valevannet
ja täida see, mida oled Jumalale vandega vandunud!
Aga mina ütlen teile - ärge üldse vanduge!"
Vaatasin: "See on ju just see tekst,
mille tõttu mu pastoriks õnnistamine 5,5 aastat edasi lükkus."
Kogesin seda Jumala kõnetusena: "Kallis laps,
kuigi sa ei saa alati mu Sõnast aru, looda siiski alati sellele!"
Oli veel üks asi.
Kogesin, et kogu selle protsessi üks suur eesmärk oli see,
et Jumal tahtis lüüa liberaalse teoloogia kirstu sisse naela,
mis oli mulle teoloogia teaduskonnas saatuslikuks saanud.
See viis selleni, et kuigi ma õpetasin nii nagu Piibel ütleb
ja kui ma ka nii tegin,
siis kõrva taga oli ikka üks väike hääl, mis ütles: "Kas asi ikka on nii?"
Sain sellest uut julgustust.
"Kas Jumal ütles nii?" Jah ütles.
Need olid just mao esimesed sõnad Piiblis.
1999. a. toimus su elus midagi sellist, millel on tähendus ka tänapäeval.
Jah. See oli see, et olin 1999. aasta parlamendi valimistel
täieõiguslik kandidaat.
Mõtlesin endamisi kogu selle valimiste teema peale.
Mõtlesin, mis on tänapäeva ühiskonnas
see suurim puudujääk?
Mitte see, mida inimesed väidavad, aga mis see ka tegelikult on.
Sain aru, et kui inimeselt võetakse elu,
ei saa temalt võtta enam midagi enamat.
"Oh ei!
Pean oma valimiste peateemaks võtma aborditeema."
Olin tol ajal veel üsna noor ja samas meesterahvas,
mistõttu oleksin tahtnud, et kõik patsutaksid mulle õlale.
Aga ma tajusin,
et selle teema eest võib hoopis noa selga saada.
Siis sain aru, et see on õige asi ja palusin oma sõpra Mirko Brummerit,
keda teadsin olevat PRO LIFE inimene,
oma valimiskampaania juhiks.
Ma ei rääkinud talel algul midagi.
Kutsusime vaid nende pere meile külla,
et rääkida abordi ja parlamendi valimiste teemadel.
Enne meile tulekut küsisid nad,
kas nad võivad võtta kaasa ühe Norra pastori, Börre Knudseni?
See sobis meile, sest teadsime temast palju.
Börre Knudsen hakkas me elutoas rääkima sellest,
kuidas Jumal juhtis teda imeliselt olema vastu abordile ja kaitsma elu.
Ta rääkis väga imelisi lugusid.
Unustasin vahepeal täiesti, et see üritus oli korraldatud,
aga lõpuks tuli see taas meelde.
See oli minu jaoks suur julgustus.
Ma ei saa sellest muidu aru,
kui et tegin raske südametunnistuse arutluse.
Raske arutluse.
Siis otsustasin, et nii peangi tegema.
Siis, kui saabus otsustav hetk edasi astuda,
ei saanud ma sellest muudmoodi aru,
kui et Kõikväeline Jumal saatis just sel hetkel
vist Põhjamaade suurima abordivastase mehe.
Mitte ainult Soome, vaid just otse meie elutuppa
neist asjadest rääkima.
Seetõttu kogengi Jumala poolt mulle antud ülesannet.
Enne sulle vaba sõna andmist küsin veel,
kas see teema oli su südames juba enne seda
või tuli see üllataval kombel?
Põhimõtteliselt olin ma juba varem elu pooldaja,
tuues seda ka mingil moel esile.
Aga mitte nii sügavalt.
Nüüd aga annan sulle paar minutit,
et öelda vaatajatele, mida Püha Vaim sulle öelda annab.
Kallid sõbrad!
Me elame praegu rasketel ja läbiproovimiste aegadel.
Soome on kaudselt Ukraina sõjas Venemaa vastu.
Siin on soomlaste jaoks kutse - mõtiskleda, kus on meie turvapaik?
See on Jumala armuline kõne meile,
sest Ta tahab, et saaksime aru, et meie turvapaik on Temas.
Ta tahab, et parandaksime meelt sellest, mis on vale
ja tegutseksime vastavalt Tema tahtele.
Jumal on tõotanud 2 Ajaraamatu 7. peatükis,
et kui me nii teeme, siis Ta annab meile andeks
ja teeb me maa taas terveks.
See on mu suur igatsus.
Ma soovin, et me kõik, kes me usume Jeesusesse,
parandaksime meelt sellest, mille osas Jumal meid kõnetab
ja otsiksime kogu südamest turvapaika just Tema juurest.
Et tõstaksime kogu selle kartuse juures pead,
sest see on ülesanne, mille Jumal on meile andnud -
olla julged ja usaldada Teda!
Aitäh Mika!
Jätkame järgmises saates samadel teemadel sügavamalt.
See on tänapäeva usklike suur mure, ega me ole Talle selga pööranud,
kellel on kõik võim nii taevas, kui ka maa peal
ja andnud endid üle sellele,
kes tahab kõik need usutõed lammutada.
Aitäh esimese saate eest! Jätkame teises saates.
Suur aitäh!
Soovides toetada Eesti TV7 tööd, helistage 900 1770 (kõne hind 10 )
Võite annetada ka pangaülekandega, leides me andmed www.tv7.ee Aitäh!
Tõlge: Raul Jürimaa