Tervetuloa Isännän pöydässä -ohjelmaan. Olen Martti Ojares -
ja vieraanani tänään on Jaakko Pirttiaho. Tervetuloa. - Kiitos.
Minä googlasin vähän, miten lyhyesti esittelet toimintaasi -
ja itseäsikin. "Olen Jaakko Pirttiaho Jyväskylästä; -
puun alle jäänyt entinen poliisi sekä ja nykyinen raamattuopettaja, -
blogisti ja kirjailija sekä aviomies ja kahden pojan isä.
Aiemmin olen ollut hengellisessä työssä -
sekä Evankeliumin Opintoyhdistyksessä -
että Suomen Raamattuopistolla ja Kansan Raamattuseuralla.
Nyt työni jatkuu Yksin armosta -yhdistyksemme toiminnanjohtajana."
Tässä on ikään kuin raamit tähän päivään asti, -
mitä olet halunnut tiivistää tätäkin ohjelmaa ajatellen.
Me teemme kaksi ohjelmaa, -
ja tässä ensimmäisessä ohjelmassa käsittelemme tätä alkupäätä, -
mitä tapahtui, kun olit poliisi, ja kaikkea siihen liittyvää.
Aloitetaanko sillä? - Aloitetaan vaan. Kiva oli tulla.
Kun kuulen listan luettuna, niin huomaan, -
että siellä on tosi monta särkymistä ja Jumalan uudelleen nostamista.
Taas kokemus, etten kelpaa, säryn, ja taas Jumala nostaa.
Minun mielestä on ihmekertomus, että olen tässä.
Se on todella, -
koska ukkosmyrsky kaatoi sen puun, joka oli viedä henkesi.
Täytyy muistaa, että se olisi voinut viedä henkesi. - Todella.
Aika pitkälle se yritys oli onnistua.
Sinulla halvaantui osa ruumiista, ja sinulle tuli valtavat kivut.
Niitä olet kantanut 20 vuotta.
Käytkö vähän läpi, mikä oli tilanteesi, kun myrsky tuli?
Missä töissä olit metsässä?
Tämä onkin mielenkiintoinen juttu, kun ihmiset kysyvät, mitä puuta kaadoin -
tai oliko tuulenkaato. Ei ollut.
Aikaisemmin yövuorossa, poliisintyössä, olimme puhuneet, -
että on kumma, kun myrskyissä kukaan ei ole jäänyt puun alle.
Oli ollut Asta-myrsky.
Minun piti mennä yövuoroon, ja päivällä menin pienten poikieni -
ja vaimoni kanssa appivanhempieni mökille.
Sirkkelöin peltejä mökin pihapiirissä.
Alkoi tulla pikkuisen vettä, ja oli kutsu syömään.
Laitoin työkalut appiukon auton peräkonttiin, -
ja siinä vaiheessa katkeaa filmi.
Mökin toiselta puolelta kaatui iso mänty. Minulla on kiekko siitä tallessa.
Se kaatui suoraan niskaani. Autokin meni aivan rusinaksi.
Havahduin maasta, ja tuntui epätodelliselta.
Olen maassa, mitä tapahtui?
Sitten tuli poliisinvaisto, että hetkinen, en saa henkeä.
Eli minulla ei ole paljon aikaa olla hengissä.
Näin puun vieressäni, eli puu on kaatunut päälleni.
Oli pakko päästä ylös, mutta mikään ei toiminut.
Tajusin, että minulla oli elinaikaa ehkä minuutti. Sitten meni taju.
Minut käännettiin eri asentoon.
Tiesin, että jos ranka on poikki, se naksahtaa lopullisesti.
Vielä muistan, että appiukko juoksi mökin etupuolelta sinne.
"Voi hyvänen aika. Päästä vuotaa verta."
Minulla raksutti, että päähänkin on osunut puu. Kohta tulee kuolema.
Ainoa, mitä pystyin kuiskaamaan viimeisillä voimillani oli: -
"Julista minun synnit anteeksi.
En tule kestämään muuten. Lähden nyt tästä."
Voi olla, että se pelasti henkesi.
Taivaassa kuultiin se, että teit ikään kuin parannusta.
Olit taivaskelpoinen, ja Jumala loi saman tien sinulle suunnitelman.
Mutta inhimillisesti katsoen se oli tuskainen taival.
Oli. Olin kirjoittanut sitä ennen ensimmäisen kirjani, -
Armon kadotettu aarre, ja poliisintyön ohella opetin Raamattua.
Mutta kun filmi leikkaantui kesken aivan yhtäkkiä, -
tajusin, että vaakakupissa on hyvät ja pahat teot.
Kaikesta huolimatta elämäni ei riitä. Se on tunne, mitä ihminen ei ajattele, -
ennen kun tajuaa, ettei pysty muuttamaan mitään.
Ei voi soittaa tai pyytää anteeksi. Menen pyhän Jumalan eteen -
tai menen helvettiin, jos Jeesuksen ansio ei riitä.
Tämä menee evankeliumiin siinä mielessä, -
että evankeliumia julistetaan juuri sen takia, -
kun ihmiselle voi tulla milloin mitäkin arvaamattomasti, -
ettei joutuisi kadotukseen. - Kyllä. Nimenomaan.
Huomio tahtoo olla lopulta aina minussa.
Pitäisi olla niin, että minulla on Pelastaja, Vapahtaja, Sulhanen, -
jonka ansion perusteella kelpaan tänään ja kun elämä leikkaantuu.
Minulla on turva. - Kyllä.
Se oli tietenkin sokki sinun lähipiirillesi, työkavereille ja muille.
Varmasti oli joukko ihmisiä, jotka alkoivat rukoilemaan, että tervehtyisit.
Sen muistan, että somessa alkoi rukouspiiri kuhista.
Tosin minä kamppailin silloin elämästä ja kuolemasta.
Jälkeenpäin kuulin, että joku oli ottanut kirjastani sitaatin, -
jossa luki: "Särkymisen koulussa." Olin kirjoittanut, -
että särkymispisteessä tarkoittaa jotain sitä, mitä itse koin.
"Miten voi olla, että tämän kirjoittaja on nyt täysin särjettynä?"
Äiti sanoi ensimmäisinä päivinä, kun kävi selväksi, että jään henkiin: -
"Muistatko sen profetian, minkä sait vuosia sitten?" Sanoin, etten muista.
"Sait profetian, että tulee myrsky. Olet laiva kiinni satamassa.
Myrsky repii ankkurit, ja lähdet merelle."
Hän oli siitä asti pelännyt, mitä pahaa tapahtuu.
Tämä on se myrsky. Minut irrotettiin oikeastaan kaikesta.
Eikö tuo, että tieto tuli ennen sitä, -
että tämä tulee tapahtumaa, -
jos pysähtyy miettimään, niin sehän selittää aika paljon.
On olemassa informaatiota jostain, mikä tapahtuu paljon myöhemmin -
ja sen jo joku tietää. - Se on todella lohdullista.
Jumala on ilman aikaa. Menneessä ja tulevassa yhtä aikaa.
Kun havahduin sairasvuoteella valtaviin kipuihin -
ja siihen, ettei varvaskaan liikahda, -
niin tajusin, että Jumala on vienyt siihen, minkä jo jotenkin tiesin.
Olin joka ilta ennen sitä itkenyt omaa ristiriitaani: -
"Jeesus, annan terveyteni, urani ja harrastukseni.
Kaiken luovutan Sinulle, että olisit Herra. En itse pysty. Olen sidoksissa."
Yhtäkkiä koin, että Hän vastasi hämmästyttävän tarkasti.
Jos muistan oikein, niin 15-vuotiaana sinä tulit uskoon.
Kyllä. Tai olinkohan 5―6-vuotiaana -
Billy Grahamin kokouksessa 80-luvulla ensimmäisen kerran?
Mutta 16-vuotiaana tulin uskoon -
Hannu Vaurulan isossa nuorisotapahtumassa.
Siellä Isän rakkaus välähti minulle. Taivas avautui, kun Hannu puhui.
Ajattele, että sinulla oli kuitenkin tällainen siellä taustalla.
Ehkä se olisi voinut riittää, mutta onhan se hienoa, -
että ensimmäisenä tulee mieleen, kun on minuutti tai kaksi aikaa elää, -
että hoidan tämän varmuuden, että saan tunnustaa synnit.
Se oli koskettava hetki, kun appiukko, joka on miehinen mies, -
joka ei paljon puhele tai näytä tunteita, kumartui siihen.
Hänen päänsä oli pääni vieressä, ja hän itki ja minä itkin.
"Anna Jaakolle kaikki synnit anteeksi." Siinä oltiin ytimessä.
"Jos tästä selviän, niin tämän takia elän jatkossa."
Mutta lähivuodet olivat taistelua. - Oli.
Oli taistelua ja epätoivoa siitä, kuinka tässä käy -
ja oletko rullatuolissa loppuelämäni.
Siinä oli merkillinen juttu, mitä ei uskalla selittää.
Siinä oli niin merkillinen Jeesuksen läsnäolo, mitä en ollut ennen kokenut.
Minun hyvä Paimen tai rakastaja Jeesus, oli sängyn vieressä, -
kun olin valtavissa kivuissa ja verisissä lakanoissa.
Hän tuntui olevan siinä sanoen: "Ei hätää."
Se oli merkillistä. Itkin siinä: -
"Jos joudun valitsemaan Sinun valtakunnan, mihin olen päässyt, -
tai terveyteni, niin valitsen Valtakunnan."
Sitä ei voi oikein sanoa ääneen, kun se kuulostaa tekopyhältä.
Kun saa jotain sellaista, ajattelee: "Onko tämä näin helppoa?"
Kaikesta riisuttuna ei voi tehdä mitään, mutta kun Jeesus tulee, Hän tekee.
Aivan, ja maailmankaikkeuden rakkauden Herra, -
jolla on kaikki valta. Vain sana Häneltä, niin tapahtuu.
Heti kun pystyin, pyysin Raamatun, ja aloin lukea Raamattua, ahmin sitä.
Oli merkillistä, kun ystävät tulivat lohduttamaan minua, -
he alkoivatkin kertoa omia ongelmiaan ja tulivat lohdutetuiksi.
Ajattelin, että tässä on se Valtakunta.
Minun piti keskittyä armoon ja vastaanottamaan, juomaan rakkautta -
ja antamaan. Mutta olin ollut liian kiireinen Jumalankin suhteen.
Aivan. Hätäinen. - Hätäinen ja kontrolloiva.
Miten luonnehdit sitä aikaa, kun huomasit, -
että tunto jalkoihin palautui? Montako vuotta siihen meni?
Kurja kyllä, se ei ole vieläkään palautunut, eikä tule palautumaan -
ellei Jumala tee uutta ihmettä.
Joskus tuntuu, että miksi Jumala toimi kuten Jaakobin kohdalla, -
että hän mursi lonkan ja se jäi; siunaus ja kirous.
Hän teki selvän ihmeen lääkäreidenkin edessä, kun nousin kävelykuntoon -
ja kokoajan edistyin, mutta kuitenkin jäi paljon ongelmaa, kipua.
Kaksi vuotta pidin liikuntapäiväkirjaa, kuinka paljon liikuin.
Melkein kuin mielipuoli piti liikkua, koska tiesin, -
että selkäydin pystyy parantumaan vain pakotuksen avulla.
Pakotin sitä hoitumaan liikkeen avulla. Se on kova prosessi.
Silloin työnsin kaikki omat tunteet sivuun; -
en tunne väsymystä tai masennusta vaan taistelen. Sen jälkeen 'raks'.
Se on valtava prosessi ja sitä ei tiedä sellainen, joka ei ole sitä kokenut.
Olen muutenkin miettinyt, että me ei tunneta, tiedetä elämästä paljoakaan -
ennen kun koemme esim. avioeron, josta puhumme jossain vaiheessa.
Ei ollut mitään ajatusta, miten kipeää se on, tai kipujen kanssa eläminen, -
tai elämän näin menettäminen, ennen kun sen koki.
Äänensävy muuttuu silloin.
Kävit siinä monenlaista kamppailua.
Varmaan havaitsit myöskin, -
minkälaista syntielämää oli sinulle matkan varrella tullut, -
siihen tarkasteluhetkeen mennessä, -
kun aloit katsomaan ja ymmärtämään, että miten asiat ovat, -
ja miten arvot pistetään. Minkälaisia asioita nousi sinulle siinä?
Paljon. Hyvin intiimiä ja kipeätä oli kertoa niistä elämäkertakirjassa -
Juokse, Jaakko, juokse!, joka tehtiin.
En silloin tiennyt, miksi tämmöisestä miehestä tehdään se.
Mutta siksi, että Jeesus tuntui sanovan: "Kerro kaikki.
Kerro, ettei kyse ole sankaritarinasta -
vaan kerro, että Minä olen sankari sinun elämässäsi."
Siinä puun alle jääneenä tajusin, että elämäni on aika vinksallaan -
ja minulla on paljon asioita, joista en ole päässyt vapaaksi.
En voinut mitään muuttaa. Kysyin, onko tämä rangaistus.
Toisaalta Hän tuntui olevan lähellä.
Vaikka se olisikin rangaistus, se on silti rakkaudessa olevaa.
Kyllä se oli myös sen prosessointia, -
miksi murehdin asioista, jotka ovat täysin maallisia.
Miksi murehdin kehostani ja käytän paljon aikaa kuntosalilla?
Paljon tein hengellistä työtä, mutta 'minä, minä ja minä'.
Ajattelin, että jos pääsen jaloilleni, niin haluan julistaa, opettaa Jeesusta.
Sitä, mitä Hän on ja mitä Hän pystyy.
Kipein tästä noussut asia oli henkinen salasuhde toiseen naiseen, -
mikä on hirveän kipeä sanoa.
Läheisriippuvuus, mikä tuli lapsuudesta, josta olen vastuussa.
Siitä on kirjassa aika tarkasti. - Tulee.
Sehän vissiin johti avioeroon.
Se johti siihen, ja se, että se vamma muutti minua.
Todettiin myös aivovamma, joka tekee tiettyä impulsiivisuutta.
Ihan sama Jaakko en ollut, enkä ollut yhtä jaksava.
Uni-valvekeskukseen se osui. Tuli tietty väsymys.
Voisi sanoa, että se Jaakko, joka jaksoi vetää ja kantaa kuormaa, -
ja olla se esimerkillinen poliisikoulun priimus, -
kaikessa selviytyvä, ei ollutkaan se Jaakko.
Lisäksi ehdottomasti merkittävä ongelma oli, että meillä oli hometalo.
Ne kaikki summautuivat.
Sinulla oli inhimillisesti katsottuna mahdottomia projekteja -
tilanteessa, jossa sillä terveydellä ei olisi pitänyt tehdä mitään.
Kun sanotaan, ettei Jumala anna enempää kuin ihminen kestää, -
siinä vivahde on vähän väärä.
Olen ajatellut, että joskus kysyn Jumalalta, -
mitä se raamatunkohta tarkoittaa.
Oli niin valtava prässi ja kuorma. Jossain vaiheessa havahduin siihen.
Ajoin autolla hengellisestä kokouksesta, kun tajusin, -
tai tuli onnentunne, että kaikki päättyy, kun ajan rekan alle.
Hei, eihän minun tarvitse.
Lämmin aalto tuli ja säikähdin: "nyt on haettava apua".
Sielunvihollinen näin juoni. Antaa ikään kuin maistaa -
ja aika moni tekee, valitettavasti, tämän, että päättää päivänsä, -
ja ajattelee: ongelmaton loppu. - Kyllä.
Ymmärrän nyt paremmin sitä kokemusta.
Kun siihen joutuu, ulkopuolelta voi tuomita, ja se on vastuiltaan hirveä, -
mutta ihminen voi joutua mieleltään niin pois raiteiltaan, -
ettei lopulta ehkä ole edes vastuussa. Olen sen kokenut.
Tavallaan ei enää osaa ajatella muuta kuin sitä. Silmät menee vaan, että nyt.
Ihminen on ikään kuin jo poissa.
Voi olla, että naksahtaa päässä mielisairauteen. Niin voi tapahtua.
Poliisina näin sitä, että ihminen voi naksahtaa paineen alla.
Sinä olet joutunut...
Totta kai tämä synnyttää masennuksia ja kaikkia sellaisia asioita.
Sinä olet joutunut hyvin syvien kysymysten ja kokemusten kautta -
ikään kuin selviämään.
Kyllä se niin on. Ne asiat ovat raskaita, ja niistä pitää selvitä.
Ne tuo mukanaan masennusta, mutta minun on täytynyt mennä alkujuurille.
Kysymys ei kuitenkaan ollut puun alle jäämisestä eikä hometalosta -
vaan siitä, mikä aiheuttaa avioeron ja sitä pahaa.
Minun täytyy sanoa rehellisesti, tai saanko sanoa.
Meidän lapset asuu Kangasniemellä meidän entisessä kodissa, -
ja käyn siellä joka toinen viikko, etten ole etäisä.
Haluan olla puolet ajasta isänä.
Silloin ex-vaimoni on toisessa paikassa. Meillä on hyvä välit.
Tänä kesänä olen ajatellut, -
että minun on pakko lähteä kuulemaan totuutta minusta.
Onko minussa sellaista, mikä aiheuttaa ongelmia?
Puhuin ex-vaimon kanssa, ja hän sanoi: -
"Jaakko, tätä on vaikea sanoa, mutta kun ero tuli, oli kaksi vaihtoehtoa, -
joko tuhoutua tähän suhteeseen tai lähteä."
Minua itketti, ja jäin itkemään siihen pöydän ääreen.
Sitten hän sanoi: "Olit tosi empaattinen ja kannoit masennuskausissa, -
teit kaiken, mutta se suhde oli niin vääntynyt."
En ollut sitä, mitä hän halusi, vaikka kuvittelin olevani.
Tajusin, että olen ollut niin vinoon vääntynyt, -
että toinen ei ole kokenut minulta rakkautta, -
ja hänen oli pakko lähteä. Se on tosi kova paikka ottaa tänne.
Ottaa se viesti vastaan. - Sen haluaisi ponnauttaa pois.
Niin. On jännä, -
miten siinä hetkessä ajatukset ovat sellaiset, ettei pysty näkemään.
Ei niin. Me ihmiset olemme sellaisia.
Itsestäni olen huomannut, kun olen tämän ikäinen nyt, -
että sitä jotenkin suojaa ydintään, -
jos ydin on, kuten minulla, vaurioitunut lapsuudessa.
Olen kuvannut, että jos Jeesus on ainut, joka kävelee suorassa, -
me kuljemme jotenkin vinossa oman kipuilun takia.
Kun kävelee vinossa, ei tajua sitä, kun ei ole muuta kokemuskenttää.
Se, että suostuu näkemään toisten peilien kautta, että on näin vinossa, -
aiheuttanut tämmöistä tuhoa, on vaikeaa.
Se on pyhitystä ja kasvua ihmisenä mutta se vaatii totuutta minusta.
Että minussa on ongelma, eikä vain toisessa.
Ajatellaan tästä päivästä taaksepäin. Jos Jumalan suunnitelma oli, -
että sinä poliisina jatkamisen sijaan julistat evankeliumia, -
opetat Raamatun Sanaa, -
niin oliko näin vaikea polku tai reitti pakko laittaa sinulle, -
että sinut saatiin siihen, missä olet nyt?
Täytyy sanoa, että koen olevani sellainen Jumalan puupää, -
että pienet kehotukset ei riitä, vaan täytyy tehdä vastaavia minun kanssa.
Minulla oli haave poliisiaikana. Ystäväni kysyi siitä minulta kerran.
Minä tutkin Raamattua paljon ja halusin opettaa sitä.
Se oli intohimo, mutta työ häiritsi. Ystäväni kysyi, mitä haluaisin tehdä.
Sanoin, että haluaisin puhua evankeliumista, Jeesuksesta.
Haluaisin kiertää Suomea puhumassa ja kirjoittaa ja hoitaa sieluja.
Totesin heti perään: "Eihän se ole mahdollista poliisinkoulutuksella."
Onnettomuuden jälkeen tajusin, että minähän olen siinä, -
mutta aivan eri reittiä, mitä kuvittelin. - Aivan.
Sitä ajattelinkin, kun Jumala tietää kaiken eikä Hän tee virheitä.
Näitä on inhimillisesti katsoen vaikea ajatella.
Kuitenkin ajattelen näin, että vielä sinulla on matkaa eläkkeelle -
ja Jumala voi lopunaikana tehdä jotain sellaista, -
jota et olisi muuten voinut tehdä. - Se on juuri näitä.
Minulta usein kysytään, mistä saan armonlöydöt -
tai mistä saan ymmärryksen kirjoihin tai opetuksiin.
Joudun toteamaan, että pimeimmistä vaiheista, mitä en olisi halunnut.
Niissä en voinut kuvitellakaan, että Jumala on mukana.
"Jumala on hylännyt minut", mutta sieltä pimeyden kätköistä...
Jumala asuu pimeydessä, ilmestysmajassa.
Sitä on vaikea käsittää. Ja kuoleman varjon laakso.
Sinne mennään vain siksi, että sieltä löydetään aarteita, -
mitä voi antaa muille. Itkettää, kun alkaa ajatella.
Ehkä siinä vaiheessa sinun olisi ollut vaikea sanoa: "Kiittäkää joka tilassa."
Tässä viime kesänä olimme vaimoni Iiriksen kanssa -
meidän pienessä pihasaunassa. Sieltäkin puuttuu paneeleita.
Istuimme siellä jonkun keikan jälkeen ja sanoin: -
"Löytäisimmekö kolme kiitosaihetta?" Olimme vähän maamme myyneitä.
Oli remontteja ja kaikkea. Aloimme miettimään. "Ei, ei löydy."
Sitten: "Yksi on kyllä. Me ollaan tässä." Ja sitten toinen.
Mieli alkoi muuttumaan. Oli kymmenen kiitosaihetta.
Onhan meillä syytä kiittää.
Minä en ainakaan voi valehdella, että aina on 'halleluja' -
vaan on jupinaa, että Jumala, oletko siellä edes?
Sinun yhdistyskin liittyy tähän armoon.
Sinun opetuksissasi ja muissa -
yksi hallitseva sana on tämä armo.
Olen saanut pilkkanimen, jota kannan ylpeydellä. Se on Armo-Jaakko.
Se on seurannut minua jo alusta asti.
Olen saanut palautetta, että tässä mitätöidään Jumalan pyhyys.
Minulle se ei koskaan sitä ollut.
Minulle Raamattu on pyhä. Yhtään käskyä ei saa purkaa.
Tiedätkö, minkä nimen olen nyt saanut? - En.
Radikaali-Jaakko, koska menen pöllyyttämään lailla.
Ne kuuluvat siihen, armo ja pyhyys, mutta on tietty järjestys.
Rakkaus valloittaa ja sitten tulee se, mistä puhuimme ennen ohjelmaa: -
"Rakkaani, mitä haluat?" Siellä onkin se pyhitys.
Ei olekaan vain tekojen parantamista, vaan rakkauden kuuliaisuutta.
Nyt on puolitoista minuuttia aikaa.
Sano, mitä Pyhä Henki sanottavaksesi antaa.
Haluaisin sanoa, että Jeesus on enemmän ja ihmeellisempi -
kuin kuvittelisikaan.
Hän ei tyydy pieneen laatikkoon meidän elämässä.
Hän sekä antaa kaiken että pyytää kaiken.
Pyytäessäänkin Hän on se, joka tekee sen, mitä pyytää.
Joku sisäinen antautuminen: "Jeesus, tee Sinä, mitä minä en pysty.
Haluan antaa kaiken Sinulle." Hän on ihmeellisen uskollinen.
Hänen kanssa elämä on seikkailua, jopa kipujen kanssa.
Olen miettinyt, että kunpa voisin päivittäin ajatella: -
"Jeesus, en katso itseeni kaikkien mahdottomuuksien keskellä, -
vaan kerron ja annan ne Sinulle. Kiitos, että olet elämässäni."
Se riittää. Silloin suru vaihtuu kiitokseen.
Jeesus on todellinen, puhuva ja läsnä, vaikka ei tunnukaan siltä.
Se on todella hyvä ymmärtää.
Meitähän kehotetaan tulemaan Jeesuksen kaltaiseksi.
Tiedämme, että Hän on rakkaus ja kaikkea, mitä Raamattu lupaa.
Emme pysty edes lukemaan, kuvaamaan, mitä Jeesus on.
Hän on ihana. - Hänessä on hyvyys.
Hän on ennen kaikkea tie perille. Ainut ovi. - On.
Hän on myös särmikäs ja kulmikas, mutta ihana siinä. - Aamen.
Kiitos Jaakko tästä ensimmäisestä.
Teemme toisen ja siinä menemme enemmän tähän päivään.
Siihen, mikä on sinun palvelufokus tänä päivänä. Jatketaan siitä.
Kiitos. - Kiitos.
Mikäli tämä ohjelmasarja on koskettanut sinua, -
voit olla tukemassa tämän ohjelmasarjan tuottamista.
Voit soittaa numeroon 0600-10177 -
tai lahjoittaa ruudussa näkyvälle pankkitilille -
käyttäen viitettä 8617.
Kiitos tuestasi.
Tekstitys: A. Eskola