Tervetuloa Isännän pöydässä -ohjelmaan. Olen Martti Ojares -
ja vieraanani tänään on Miika Sinervo. Tervetuloa. - Kiitos.
Iloitsen siitä, -
että minulla on myös nuoremman sukupolven miesväkeä vieraana.
Sinä edustat nyt sellaista.
Lähdemme käymään läpi lapsuuttasi ja tässä voi jo sanoa, -
että toimit Anjalankoskella, ei vaan Inkeroisissa.
Ne ovat lähekkäin. - Se on vanhaa Anjalankoskea.
Siis Inkeroisissa nuorisopastorina. Siitä keskustellaan myöhemmin.
Kerro vähän, minkälaiseen kotiin synnyit.
Minun perheeseen kuuluu kaksi minua vanhempaa isoveljeä, -
äiti ja isä.
Synnyin perheeseen, jossa isä oli uskossa mutta äiti ei ollut.
Minun vanhemmat erosivat, kun olin 6-vuotias.
Sen jälkeen oli sellaista, silloin nuorempana, -
että oltiin äidin luona ja isän luona. Eroperheessä siinä vaiheessa.
Mitä ajattelet, kun kuusivuotias on vielä pieni poika, -
niin tuliko sinulle jonkinlainen hylkäämisen haava siitä?
Kyllä tuli selkeä hylkäämisen haava -
ja erilaisia pelkotiloja.
Muistan, että pienenä olen ollut paljon äidissä kiinni.
Eli olen takertunut äitiin.
Minulla oli oma huone, mutta silti nukuin äidin makuuhuoneessa.
Pelkäsin äidin puolesta, että äidille tapahtuu jotain.
Oli huoli äidistä, ettei tulisi hylkäämistä uudelleen.
Kun ajattelee, että näin pienenä on pelkoa ja muuta, -
niin eihän se poistu sillä, että päiviä, kuukausia ja vuosia tulee lisää, -
jos ei sitä käsitellä.
Varmaan käsittelemme tätä sinun kanssasi enemmänkin -
ja sitä, miten sinä olet sen kokenut -
ja miten Jumala on mukana parannuksessa.
Kyllä se on ollut aikamoinen matka.
On joutunut käsittelemään lapsuudesta tulleita haavoja.
Erostakin johtuvia haavoja.
Niitä on joutunut kaivamaan esille käymällä ammattiauttajalla, terapiassa.
Ne eivät ehkä olleet ne ensimmäiset syyt lähteä hakemaan apua -
mutta kun olen siellä oppinut ja päässyt niitä käsittelemään, -
niin olen oppinut ymmärtämään lapsuuttani hieman eri kantilta.
Ja myös itseäni, kun olen päässyt haavojani käsittelemään ja hoitamaan.
Tänä päivänä perhemalli on, -
voisi sanoa, uhattuna.
On avioeroja runsaasti.
Nyt myös nähdään, että jo 6―10-vuotiailla, -
sillä ikäluokalla, on paljon mielenterveysongelmia.
Mitä ajattelet, kun nuorisopastorina näet nuoria?
Mitä olet havainnoinut?
Kyllä nuorten pahoinvointi on tosi vahvasti läsnä -
jo tosi varhaisessa vaiheessa. Se näkyy nuorten käytösmalleissa.
Totta kai niihin vaikuttaa eri asiat mutta sekin näkyy, -
jos perheessä ei kaikki asiat ole hyvin tai ei tule kohdatuksi.
Lapsi ei tule kohdatuksi oikealla tavalla.
Esimerkiksi erotilanteessa, minkä itse olen kokenut, -
ei ole tullut kohdatuksi oikealla tavalla.
Ymmärrän myös, -
ettei eron läpikäyminen ole aikuisellekaan helppoa.
Kyllä se näkyy käytöksessä, häiriökäyttäytymisenä, -
ja tulee outojakin käytöstilanteita.
Ei välttämättä ole tietynlaista kunnioitusta toisia ihmisiä kohtaan, -
ja varsinkaan vanhempaa sukupolvea kohtaan.
Kokeillaan ja haetaan rajoja koko ajan.
Minä toimin nuokkarilla, Inkeroisten nuorisotalolla.
Joka toinen perjantai olen pitämässä ovia auki vapaaehtoisena työntekijänä.
Siellä tulee tosi mielenkiintoisia ja vaikeitakin tilanteita vastaan.
Niitä joutuu tai pääsee käymään nuorten kanssa läpi -
ja vähän pysäyttämään: "Miksi käyttäydyt noin?"
Yhä nuoremmilla tulee päihteet entistä enemmän näkyviin -
ja mukaan omaan elämään.
Ajattelen, että se kumminkin tulee jostain haavoista käsin, -
miksi joku käytösmalli tai käytöstapa tulee yhä nuoremmille.
Nuoret kaipaisivat sitä, että olisi joku turvallinen ihminen, -
ja ihminen tai jotain ihmisiä, jotka huomaavat ja näkevät.
Semmoinen kipu ehkä tänä päivänä on, -
että ihmisiä tai nuoria ei välttämättä huomata -
tai nähdä sitä oikeaa syvää kipua, mistä ne kaikki käytöstavat johtuvat.
Niistä torutaan ja sanotaan, että se on väärin, -
mutta ei osatakaan kohdata sitä kipua.
Taustalla saattaa olla kipu, josta käytösmalli aiheutuu.
Voiko olla niin, että on yksi puute, ja sen nimi on rakkaus?
Se on voinut olla puutteellista jo äidin kohdussa -
ja koko varhaislapsuuden. Kun sinun äitisi ei ollut uskossa, -
niin oliko sillä jotain vaikutusta sinuun, -
kun näit, että toisella on toiset arvot ja toisella toiset?
Kyllä siinä oli vähän niin, -
kun oltiin viikko isän luona ja viikko äidin luona, -
niin arki oli erilaista isän luona, joka oli selkeästi kristitty.
Huomasin myös äidin luona, -
ja ylipäätään kun ollaan oltu pieniä -
ja kasvettu niin, että oli isä ja äiti samassa kodissa, -
että äiti ja isä kantoivat kristillistä kasvatusta -
ja niitä arvoja on pidetty esillä meidän perheessä.
Kun äiti ja isä erosivat, kuuntelimme silti äidin luona hengellisiä kasetteja.
Meillä oli lastenkirjoja ja hengellisiä ohjelmia, joita katsoimme.
Äiti halusi pitää siitä tietyllä tavalla kiinni ja edesauttaa sitä, -
vaikka ei välttämättä siinä kohtaa ollut itse niiden asioiden takana.
Mainitsit ennen ohjelmaa, -
että sen seurauksena, mitä sinulla oli, -
sinusta tuli koulukisattu ja myös kiusaaja.
Käytkö vähän tätä aluetta läpi? - Joo.
Minua kiusattiin ala-asteelta yläasteelle asti.
Yläasteella aloin itse kiusaamaan.
Siinä oli paljon sellaista eriarvoisuutta, mitä koin.
Ala-asteella riitti pelkästään se, että pukeuduin eri tavalla kuin muut.
Kun olin nuori, silloin piti olla farkut.
Minulla ei koskaan ollut farkkuja. Minulla oli aina verkkarit.
Ne olivat yleensä vanhemmilta veljiltä jääneitä verkkareita.
Niitä oli paikkailtu sieltä täältä.
Äiti pyrki tekemään sen hienosti, että kehtaisi niitä pitää.
Silti kaverit huomasivat, että ne oli paikkailtu ja siitä alettiin kiusaamaan.
Kun on ala-asteelta asti siitä kuullut, -
ja pelkkä pukeutuminen riitti syyksi kiusata, ja tuli eriarvoisuutta, -
se kolahti itsetuntoon ja itsetunnon kasvuun.
Minun oma itsetunto ei oikein päässyt kasvaman.
Muistan ajan yläasteella, jolloin hain huomiota muilta.
Tietyissä porukoissa minua sanottiin Elastiseksi, -
koska muistutin räppäri Elastista.
Aloin pukeutumaan räppivaatteisiin, että minut hyväksytään Elastisena.
En löytänyt omaa paikkaa, kuka oikeasti olen ja haluan olla.
Mukauduin sen mukaan, mitä muut sanoivat.
Miksi sinulla ei ollut farkkuja? Oliko rahasta kysymys?
Enkä siinä oli rahastakin kysymys.
Muistan, että olen 6-luokalla karannut, kun asuimme Nastolassa.
Karkasin kavereiden kanssa Lahteen ostamaan minulle farkut.
En muista tarkasti, miksi meillä ei ollut farkkuja.
Ostin ekat farkut, kun teimme tällaisen pienen aprillipilan, -
mikä ei ollut kovin fiksu aprillipila.
Kaveriporukalla päätettiin lähteä linja-autolla -
ja käydä ostamassa farkut minulle Lahdesta.
Jouduin kotiarestiin, kun tällaisen tempauksen tein.
Minulla ei ole tarkkaa syytä, miksi minulla ei ollut farkkuja.
Meillä sattui olemaan verkkavaatteita paljon, niin niitä käytettiin.
Kaverit koulussa käyttivät farkkuja.
Muistan, kun laitoin ekan kerran kouluun farkut jalkaani, -
niin kaverit heti huomasivat: "Katso. Miikakin on tullut jengiin."
Tuossa sanoit, että tulisit hyväksytyksi.
Se vaikutti sinun pukeutumiseen, toimenpiteisiin -
ja myöskin siihen, että myöhemmin sinusta tuli koulukiusaaja.
Jotenkin sait siitä rohkaisua, että olet jotakin.
Joo. Yläasteaika oli sellaista, että hain hyväksyntää, -
että saisin kokea, etten olisi aina se, joka on alakynnessä -
ja jota painetaan alaspäin.
Se tuli omasta huonosta itsetunnosta.
Aloin kiusata yhtä meidän luokkalaista poikaa -
hänen taustoistaan ja asioistaan.
Koin jotenkin siinä, että pönkitin sitä omaa heikkoa itsetuntoa -
ja sain sillä jotenkin, ei voi sanoa edes "korjattua".
Ei minun heikko itsetunto korjaantunut vaan se oli hetkellistä tunnetta.
Oletko myöhemmin tavannut näitä, joita kiusasit?
Olen tavannut. He sattuvat olemaan seurakuntapiireistä.
Sehän tässä kaikista karuinta onkin.
Ne, joita kiusasin, olivat jo silloin seurakuntapiireissä.
Tuli ammuttua vähän niin kuin omaa väkeä.
Mennään siihen, kun Jeesus alkoi tulla lähelle sinua.
Kyllä se oli se lapsuuden kristillinen kasvatus, mikä tuli poikakerhoista.
Isä käytti aina poikakerhoissa, -
ja kävimme seurakunnassa silloin, kun oli isän viikko.
Oli kaikki kesäleirit ja kaikki muut, joten kuulin sanomaa Jeesuksesta.
Yläasteella, seitsemännen luokan paikkeilla, tein uskonratkaisun.
Halusin tehdä uskonratkaisun, -
koska koin yksinäisyyttä tosi paljon yläasteaikana.
Minulla oli yksi paras kaveri, jonka kanssa olimme kunnon kaksikko.
Sen kaverin kanssa tuli kohellettuakin kaikkea.
Yläasteella, seiskaluokan aikana, tein tietoisen uskonratkaisun -
Helsingissä, Saalemissa. Siellä oli nuorten tapahtuma, -
ja puhujan puheen kautta mieleeni ja sydämelleni nousi asioita, -
joilla rikoin Jumalaa vastaan.
Synti nousi minulla mieleen ja oma rikkinäisyys -
ja se, että tarvitsen oikeasti Jeesusta, -
että pystyn saamaan syntini anteeksi ja elävän suhteen Jumalan kanssa.
Tein seiskaluokalla oman ratkaisun. Vaikka yläaste oli vaiheilua, -
silti kaipasin uskoa ja uskon tuomaa rauhaa sydämeen.
Mitä uskoontulo on merkinnyt sinulle sen jälkeen?
Mitä alkoi tapahtua elämässäsi?
Sen jälkeen on alkanut sellainen elämä...
Kyllä minä olen saanut siitä elämään tarkoituksen.
Minä uskon, että Jumala on antanut ainoan Poikansa -
kuolemaan ristillä meidän puolesta.
Uskon, että tämä kaikki vielä joskus tulee päättymään, -
ja jonain päivänä saan olla voittajana perillä Isän luona.
Usko on tuonut minulle pelastusvarmuuden.
Se pelastusvarmuus on itsellä ollut määräävä tekijä elämän aikana -
eri vaiheissa, vaikeuksien keskellä ja vaikeiden tilanteiden keskellä.
Se on pitänyt minut kiinni uskossa.
Myös kaikista synkimmissä hetkissä, mitä elämässä on ollut, -
kun on ollut masennusta ja eri tilanteita, -
pelastusvarmuudesta en ole halunnut luopua.
Tämä on asia, jonka haluan tuoda muillekin, -
että muutkin voisivat löytää saman ja elävän suhteen Jumalan kanssa.
Sinä menit Saksaan raamattukouluun.
Joo, olin nyt kesällä.
Sekö on näin tuore juttu? - Kyllä.
Tänä vuonna tapahtunut.
Missä se oli ja miten se lähti?
Se oli Krögiksessä, joka on tosi pieni paikkakunta.
300 ihmistä asuu siellä.
Siellä on raamattukoulukeskus lähetysjärjestö Steigerilla.
Siellä on joka kesä kaksi settiä.
Olen tehnyt Suomessa Steiger- lähetystyön kanssa yhteistyötä.
Nyt lähdin sinne kesäksi.
Siellä otettiin kaikki ympäristön haittatekijät pois.
Olin kuukauden käytännössä ilman puhelinta.
Ei ollut internettiä.
Oltiin kouluporukalla ja etsittiin Jumalaa.
Panostettiin tosi paljon siihen, että etsittiin Jumalaa -
ja vietettiin aikaa Jumalan kasvojen edessä.
Oli erilaisia hiljentymishuoneita, -
missä hiljentyä, rukoilla ja lukea Raamattua.
Se oli tosi merkittävää aikaa itselleni.
Eheyttävää aikaa Jumala-suhteelleni.
Tosi eri tavalla tuli kuultua Jumalan ääntä, -
kun antoi aikaa, poisti kaikki häiriötekijät -
ja antoi ajan Jumalalle.
Oikeastaan ei ollut mitään odotusta sille, mitä vastaan voisi tulla -
mutta se oli niin rohkaiseva, voimaannuttava ja virkistävä kuukausi.
Se antaa loppuvaikutusta omaan elämään -
raamattukoulun jälkeisellekin ajalle.
Me käytiin kohtaamassa ihmisiä, jakamassa evankeliumia kaduilla, -
eri tilaisuuksissa, tilanteissa ja tapahtumissa.
Kun sai kohdata ihmisiä, -
huomasi, että pelko kohdata vierasta ihmistä alkoi katoamaan -
ja oppi tuomaan evankeliumia esille.
Se kuukausi oli varmasti sinulle hyvin merkittävä.
Kun olet nuorisopastorina, sinä tapaat ihmisiä.
Näet ja katsot heitä sillä kokemuksella, -
joka sinulla on koulukiusattuna.
Haluat, että juuri syrjäytyneet tai syrjäytymässä olevat, -
seurakuntien ulkopuolella olevat...
Rakkautesi heitä kohtaan alkoi syventyä. - Ehdottomasti.
Steiger tekee globaalin nuoriso- kulttuurin keskellä tehtävää työtä, -
evankeliumin työtä.
Tavoite on tavoittaa 18―35-vuotiaat, jotka eivät astu seurakuntaan, -
jotka eivät tule seurakuntaan millään tavalla.
Se on vaikea kenttä. Minulla itsellänikin on tosi paljon ystäviä, -
jotka kuuluvat tähän ikäryhmään ja eivät tule seurakuntaan.
On ehkä tullut jotain haavoja tai on menneisyydessä asioita, -
jotka on tietyllä tavalla esteenä. - Millaisia käytännön esteitä näet?
Ovatko seurakunnat jotenkin sellaisia, että he eivät löydä tietä sinne?
Näen sen näin, -
kun olen muutamien ystävien kanssa päässyt keskustelemaan.
He tietävät, että olen kristitty -
ja ovat itse olleet seurakuntakuvioissa, mutta eivät ole enää.
Siellä on taustalla tosi paljon kipeitä haavoja -
kristityn muottiin painamisesta.
Kristityn pitää näyttää tältä, olla tällainen ja toimia näin, -
ja jos ihminen ei mahdu siihen muottiin, -
ei tietyllä tavalla anneta Jumalan Sanan vaikuttaa sisäistä muutosta.
Eikä nähdä uskoa. Sitä, mitä Jumala tekee sydämessä.
Raamattukin puhuu siitä, miten Jumala itse -
vaikuttaa meissä tahtomista ja tekemistä ja antaa kasvun.
Kun on alettu painamaan tietynlaiseen muottiin, -
se on alkanut ihmisiä korpeamaan: -
"Ei tämä ole minun juttu. En mahdu tuohon muottiin."
Ei ole päässyt edes kasvamaan elävää suhdetta Jumalan kanssa, -
tervettä suhdetta Jumalan kanssa.
On ehkä vain ulkopuolinen suhde seurakuntaan.
Osaan ajatella, että tämä on aika haastavaa työtä.
Jumala sinulle antaa siihen voiman.
Se on äärettömän palkitsevaa, kun näkee, että joku tulee seurakuntaan -
ja Herra tekee muutoksia. - Kyllä.
Varmasti se on pitkä polku ja ottaa aikaa, mutta se on hieno nähdä.
Se myös todistaa siitä, että ihmiset, joita me kohtaamme, -
ovat kuitenkin Jumalan hallussa ja käsissä.
Jumala hoitaa paljon taustalla, ja itse on vain pieni välikappale.
Olit Puolassa käymässä myöskin.
Jotain merkittävää sielläkin tapahtui. Kerrotko joitakin havaintoja?
Olimme Puolassa, kun siellä oli Euroopan suurimmat festarit.
Steigerilta lähti pieni tiimi sinne.
Meitä oli 30 Steiger-tiimiläistä kohtaamassa ihmisiä siellä.
Meidän porukka oli pieni.
Festareilla oli noin 500 000 ihmistä, joten pieni porukka siihen nähden.
Saatiin kohdata lukuisia ihmisiä ja jutella kipeistä taustoista, -
mitä näillä ihmisillä on. Puolakin on tiedetysti katolilainen maa.
Eräs kohtaaminen oli vanhemman miehen kanssa.
Minulla oli lappu kädessä, jossa luki puolaksi: "Uskotko ihmeisiin?"
Kävelin se lappu kädessä ja näin, että se mies osoitti minua -
ja sanoi jotain puolaksi. Kun en osaa puolaa, se tilanne meni minulta ohi.
Kysyin yhdeltä puolalaiselta: "Sanoiko mies jotain? Osoittiko hän minua?"
Puolalainen kaveri sanoi: "Hän sanoi, että uskoo ihmeisiin."
Käännyimme ympäri ja menimme juttelemaan sen miehen kanssa, -
miksi hän uskoon ihmeisiin ja miksi hän osoitti minua.
Hän oli kävelyllä vaimonsa kanssa ja sanoi minulle, -
että on yrittänyt kaksi tuntia rauhoittua, -
koska hänellä on ahdistuskohtaus päällä.
Hän sanoi uskovansa, että ihmeitä tapahtuu.
Jatkoimme keskustelua Jumalasta, ja toin kristillisen näkemyksen esille.
Sanoin: "Uskon ihmeitätekevään Jumalaan.
Siksi minulla on tämä lappu."
Kerroin hänelle, että haluan rukoilla ihmisten puolesta, -
jos heillä on asioita, jossa he haluavat nähdä ihmeen.
Olipa ne pieniä asioita tai suuria asioita, -
voimme tuoda niitä rukouksin Jumalalle.
Kysyin mieheltä, onko hänellä asioita, joiden puolesta voin rukoilla.
Hän sanoi, että ahdistuskohtaus, joka hänellä on, -
ja yksi toinenkin asia; hänellä on syöpä.
Näiden kahden asian puolesta voisi rukoilla.
Kysyin häneltä, onko ok, jos rukoilen suomeksi.
Hän sanoi: "Rukoile vaan suomeksi." Rukoilin suomeksi -
ja sanoin pari kertaa Jeesuksen nimen rukouksen aikana.
Kun lopetin rukouksen, mies sanoi: "En osaa suomea enkä ymmärrä, -
mutta yhden sanan tunnistin. Sanoit Jeesus. Miksi rukoilet Jeesusta?"
Kerroin hänelle evankeliumin
Hänellä oli vähän eri näkemys näistä asioista.
Hänelle oli opetettu vain Jumalasta, ei Jeesuksen pointtia.
Sitten hän sanoi: "Kyllä tässä oli jotain. Tämä Jeesus auttoi."
Häneltä hävisi se ahdistus.
Siitä syövästä en tiedä, mutta mies saatiin ohjattua niin, -
että tiedämme, että hän on seurakuntayhteydessä.
Jälkityö ja jälkihoito hänenkin kohdalla jatkuu.
Miika, nyt meillä on minuutti aikaa.
Sano, mitä Pyhä Henki antaa sinulle. Ole hyvä.
Haluaisin sanoa sellaisen asian, -
että toivon, että voisimme nähdä ihmiset ihmisinä, -
ja nähdä toinen toisemme ikään tai mihinkään muuhun katsomatta.
Näkisimme toinen toisemme tuolla kadulla tai missä kuljetaankaan, -
ja nähdä pintaa syvemmälle ja pysähtyä.
Elämme aika kiireellisessä ajassa.
Tuntuu, ettei meillä ole aikaa pysähtyä tekemään arjen pieniä asioita.
Oikeasti pysähtyä ja kysyä läheisiltä tai vastaantulijoilta: -
"Mitä sinulle kuuluu? Miten sinulla oikeasti menee?"
Ja jakaa elämää. Jakaa omaa asiaa ja toisten elämää, -
jakaa taakkoja, joita kannamme.
Raamattu kehottaa meitä: Kantakaa toistenne taakkoja.
Kiitos Miika Sinervo tästä vajaasta puolesta tunnista.
Sinulla on hyvin tärkeä tehtäväkenttä nuorten parissa.
Herra antakoon sinulle viisautta, voimaa ja johdatusta. - Kiitos.
Mikäli tämä ohjelmasarja on koskettanut sinua, -
voit olla tukemassa sen tuottamista.
Voit soittaa numeroon 0600-02030. Puhelun hinta on noin 13 euroa.
Tai voit lahjoittaa ruudussa näkyvälle pankkitilille -
käyttäen viitettä 8617. Kiitos tuestasi.
Tekstitys: A. Eskola