Tervetuloa Isännän pöydässä -ohjelmaan. Olen Martti Ojares -
ja tänään vieraanani on Jukka Kakriainen. Tervetuloa Jukka. - Kiitos.
On kiinnostavaa lähteä käymään läpi ihmisen elämää, -
joka on opiskellut liiketaloustiedettä -
mutta on samalla ollut vahvasti Jumalan valtakunnan työssä.
Voidaan siitäkin vähän keskustella, miten ne ovat sinua täydentäneet.
Lähdetään ihan lapsuudesta, ensimmäisestä 10 vuodesta.
Siinä oli joitain sellaisia asioita, joita on ehkä hyvä nostaa esille.
Joo. Olen Mikkelistä kotoisin.
Minun vanhemmat tulivat uskoon juuri ennen minun syntymää.
Synnytyksessä ja heti synnytyksen jälkeen -
oli muutama sellainen tilanne, jossa epäiltiin, että menehtyisin.
Mutta vanhemmat rukoilivat, seurakunnassa rukoiltiin, -
ja minä säästyin. Kiitos Jumalalle siitä.
Itseasiassa vuosia myöhemmin isä kertoi, -
että he olivat rukoilleet "Jos, Jumala, sallit tämän pojan elää, -
luovutamme hänet palvelemaan Sinua."
Nythän tämä on jo nähtävissä.
Voisi olla aivan hyvin niin, että tämä pastoripuoli olisi jäänyt syntymättä.
Joo.
Nyt sinä olet avoin asioille, -
mitä maailmassa tapahtuu, ja haluat oppia siitä.
Sinun fokus on kuitenkin siinä, mitä Jumala Sanassaan sanoo. - Joo.
Sinun ensimmäiseen kymmenenvuotiskauteen sisältyi -
uskoontulo. Miten se tapahtui?
Lapsena oli muutamia sellaisia hetkiä, -
jolloin Jumalan tietoisuus kosketti minua.
Noin 10-vuotiaana oli sellainen hetki.
Paavali puhuu Galatalaiskirjeessä "Eikö teiden silmienne eteen -
maalattu Jeesus Kristus ristiinnaulittuna!"
Olin lapsena lastenleirillä.
En osaa kuvata sitä muilla sanoilla, kuin näillä Paavalin sanoilla.
Sisäisen ymmärryksen kautta näin Jeesuksen Kristuksen -
ja sen, että Hän on kantanut minun syntini.
Oli tietoisuus minun syyllisyydestäni ja syntisyydestäni -
ja samalla Jumalan rakkaus ja armo tuli hyökyaallonlailla.
Sen näkymän edessä tuli se olo, että jos tämä on se, kuka Sinä olet, -
niin suo minun palvella Sinua.
Se on aika mahtavaa, että 10-vuotias, -
joka on ollut 3 vuotta alaluokilla koulussa, -
osaa mennä niin syvälle.
Joo. Tästä pitää itseänikin muistuttaa. Kun katsoo 10-vuotiaita, -
niin voi ajatella, että kuinka paljon he ymmärtävät.
Mutta Jumala pystyy puhumaan 70-vuotiaalle ja 7-vuotiaalle.
Se oli sellainen kokemus, kuten tulemme puhumaan, -
jota en pystynyt epäilyksienikään aikana kieltämään.
Se oli hetki, jossa tuntui, että Jumala laittoi leimasimen sydämeen, -
että sinä kuulut Minulle.
Mikä tuossa puberteetti-iässä on, 15 vuoden tienoilla, -
rippikouluiässä ja sen jälkeen? Onko se jonkinlaista itsenäistymistä, -
tai tutkitaan, mikä on totta. Järjen osuus saattaa lisääntyä.
Miten sinä itse ajattelet?
Varmasti siinä on ihmisenä kasvua. Kasvaa kaikella tavalla, -
ja miettii sitä, kuka itse on.
Samanaikaisesti, vaikka oli voimakas kokemus Jumalan todellisuudesta, -
kun tuntemukset katosivat ja ne ei olleetkaan läsnä, -
tuli median kautta ja koulunkin kautta ajatus, -
'eikö tämä Raamattu ole satukirja'. Miksi uskoa johonkin tällaiseen?
Sitten aloin pohtimaan, miksi uskon, mihin uskon.
Uskonko vain sen takia, että minua on lapsesta asti raahattu seurakuntaan -
vai onko tämä todellista.
Tätä pohdintaan kävin ja kuitenkin, kaiken sen keskellä, -
en voinut kieltää sitä, mitä olin kokenut.
Joillakin se menee, lähtee siinä.
Joillakin tulee jopa alkoholiriippuvuuksia armeija-aikana.
Jos se saa jo vallan...
Se on vaikea aika, se 15-25 vuotta. Ei ole helppoa.
Se on kriittinen aika. Elämä voi lähteä kulkemaan moneen eri suuntaan.
Ja seura tekee kaltaisekseen. - Joo, se on totta.
Muistan itsekin sen.
Muistan, että Raamattua minä välillä availin ja luin.
Luin Uutta Testamenttia ja katsoin Jeesuksen persoonaan, -
että se oli täynnä elämää. Siinä oli jotain teeskentelemätöntä.
Jotain sellaista, mitä me ei voida keksiä. Se huokui sieltä.
Katsoin tietysti omaa elämääni ja seurakuntaa, -
ja minulle tuli olo, että jompikumpi valehtelee.
Joko tämä Jeesus ei ole totta tai olemme kadottaneet jotain siitä.
Tai ainakin minä olen kadottanut. Tämä oli yksi paini, mitä kävin.
Millä tavalla se Jeesuksen todellisuus voi koskettaa minun arkea ja elämää?
Samaan aikaan menin muutamien ystävien kanssa bilettämään.
Mietin löytyykö sitä elämää sieltä.
Sitten totesin, että vielä vähemmän sitä löytyy sieltä, -
kun katsoo niitä tyhjiä katseita puolihumaltuneena.
Tämä oli vähän kuin paini, missä olin.
Muistan, että noin parinkympin tietämillä -
minulla alkoi olla myös se olo, että se elämä, jonka tunsin lapsena, -
elämä, joka oli välittynyt Kristuksesta, oli jollakin lailla katoamassa.
Rukoilin tämän rukouksen: -
"Jos Sinä, Jumala, vedät minut tästä takaisin."
Koska sydämeni alkoi paatumaan ja kylmentymään.
"Anna minun tuntea Sinut sellaisena kuin olet, -
eikä vain niin kuin minulle on kerrottu. Anna minun kohdata Sinut."
Jos ajattelet nyt jälkeenpäin sitä muutaman vuoden viipaletta, -
niin sillä on saattanut olla joku vaikutus.
Se, mitä sitten on tullut, onkin vahvempaa, -
kuin mitä se olisi ollut, jos se olisi ollut jatkumoa 10-vuotiaasta.
Tämä on jalostanut sinua.
On. Uskon, että koeteltu usko on vahvempi usko.
Itseasiassa muistankin, että siinä oli, -
tänä aikana, kun tunsin sisäisesti, ettei sisimmässä ollut elämää, -
muutama hetki, jossa ikään kuin Jumala muistutti -
olemassaolostaan ja suunnitelmastaan.
Yksi kerta oli se, kun luin Luukkaan evankeliumista kohdan, -
jossa Jeesus sanoo "Simon, Simon!
Saatana on saanut luvan seuloa teitä niin kuin viljaa.
Mutta minä olen rukoillut puolestasi...
Ja kun olet palannut takaisin, vahvista veljiäsi."
Tuntui, että se jae hyppäsi sieltä. Meikein kuin teksti olisi ollut tulessa.
Mietin, mikä tässä nyt on.
Toinen oli se, että näin tuona aikana elämäni ainoan näyn.
Siinä makasin huoneessani. Ymmärsin, että minä nukuin siinä.
Siihen huoneeseen tuli hahmo ja ymmärsin, että tämä on Kristus.
Hän alkoi nostamaan metallilevyä pois rinnastani.
Se sattui ihan hirveästi ja minä huusin "Lopeta!" mutta Hän ei lopettanut.
Kun Hän lopulta nosti sen metallilevyn pois, -
näin ikään kuin Jumalan todellisuuden.
Näin, että on Taivas ja helvetti, -
ja koin, että Jumala sanoi siinä "Puhu tästä. Julista Hänestä.".
Muistan, että sanoin siinä unessa näin "Jumala, kun aamulla herään, -
suo minulla olla tämä sama tietoisuus, selkeys ja tunne, kuin minulla on nyt."
Kun aamulla heräsin, ei ollut mitään siitä tunteesta jäljellä.
Ymmärsin, että Jumala viesti sitä kautta, -
mihin Hän oli minua johdattamassa.
Hän teki työtä minussa jalostaakseen jotakin.
Sen jälkeenkin Jumala on sinua johdattanut.
Hän johdatti sinut New Yorkiin asti -
ja sitä kautta vahvisti. Käytkö läpi, miten sinne menit.
Se oli itseasiassa sillä lailla, että vuonna 2004 opiskelin hetken -
Jyväskylän yliopistossa matematiikkaa ja tilastotieteitä.
Opinnot meni hyvin mutta koin, ettei se ollut minun ensisijainen juttu.
Sitten aloin miettiä, mitä seuraavaksi. Keväällä 2005 minun sisko, -
joka oli ollut au pairina New Jerseyssä ja käynyt Time Square kirkossa, -
sanoi minulle "Jukka, mitä jos hakisit Time square kirkolle harjoitteluun."
Hän tiesi, että he ottavat kansainvälisiä nuoria sinne.
En miettinyt sitä enempää mutta ajattelin, että ihan hyvä vaihtoehto.
Sitten hän soitti minulle 30.6.2005. Olin tulossa töistä.
"Lähetitkö hakemuksen? Tänään on viimeinen päivä."
Sanoin "En". Hän kertoi, että hänellä on tuttu siellä.
"Mitä jos kysyn, voitko vielä lähettää hakemuksen. Lähetätkö, jos voi?"
Sanoin "Okei". Tuli tieto, että voin vielä hakea, -
joten lähetin sen hakemuksen.
Sain jälkikäteen kuulla, että harjoittelupaikat oli jo täynnä.
Minun hakemus oli laitettu aluksi väärään lokeroon.
Se meni lähetystyöpomon lokeroon.
Hän oli avannut sen kirjekuoren ja kokenut, "Haluan tämän kaverin".
Koska se oli laitettu väärään lokeroon, se ei kuulunut hänelle, -
ja hän laittoi sen takaisin harjoittelijoiden esimiehelle.
Jos tämä vielä tulee hänelle, niin se on Herran tahto.
Hän palautti sen harjoittelijoiden esimiehelle.
Hän katsoi harjoittelupaikat läpi ja totesi ettei paikkoja ole -
mutta ajatteli kysyä lähetystyöosastolta.
Sitten sieltä tuli vastaus, että tule tänne.
Olen nyt Yhdysvalloissa. Kun olen ollut siellä myös -
bisneskouluvaihdossa ja Raamattukoulussa, -
olen hakenut sinne kolme viisumia. Ensimmäisellä kerralla en tiennyt, -
kuinka yksityiskohtainen dokumentointi pitää olla, että saa viisumin.
Ostin jo lentoliput etukäteen, koska olin niin varma, että saan viisumin.
Kyllähän suomalaiset saa viisumin. Minulla on opiskelupaikka ja kaikki.
Suurlähetystössä nainen tiskillä sanoin -
"Sinulta puuttuu kaikki viralliset dokumentit, missä on leimat.
Missä asut, paljonko maksetaan ja kuka vastaa siitä ja tästä?"
Seurakunnaltakin ohjeistus oli vähän heikko.
Mutta sattui niin, että samaan aikaan -
oli tiimi sieltä kirkolta käymässä Helsingissä.
He pystyivät täyttämään ne laput.
Sain allekirjoitukset, joita ilman en olisi saanut viisumia.
Siinä tapahtui monta asiaa.
Yksi oli se, kun olin asunut koko elämäni Mikkelissä -
ja minulla on rallienglanti, niin lähtö New Yorkiin vähän hirvitti.
Mietin ja rukoilin tulisiko lähteä vai ei.
Kerran olin vanhempieni luona.
Tein jotain treeniä, mietin sitä ja rukoilin "Jumala osoita tahtosi".
Hyllyn takaa pilkotti turkoosi lappu.
Mietin, mikä ihmeen lappu. Tuollaista en muista.
Vedin sen lapun hyllyn välistä ja siinä luki "Just do it, New York".
Se oli Nike Townin mainos, jonka siskoni oli tuonut vuosia sitten.
En tiedä, miten se oli päätynyt hyllyn taakse.
Sitten oli vielä sellainen asia, -
että sieltä tuli viesti, että kun tulet lentokentälle, -
niin ota AirTrain, ota E Train ja kävele sinne ja sinne, -
ne korttelit, ja sitten tulet kirkolle.
Hyvä, että oli Helsingissä käyttänyt metroa, joten olin vähän kauhuissani.
Soitin siskolleni ja sisko soitti hänen ystävälle, joka on Suomessa.
Siskon ystävä soitti siskolleen, joka on New Yorkissa bisnesnainen.
Se päättyi niin, että hänen kuljettaja oli odottamassa minua kyltti kädessä.
"Me viedään sinut kirkolle."
Jumala vahvisti, koska pelotti lähteä. Monta tällaista asiaa tapahtui.
Jos ajattelet tänä päivänä sitä antia, mitä se teki sinulle, -
mitä haluisit siitä kertoa?
Minua ehkä eniten puhutteli ja kosketti se, että...
Tietenkin tiedän seurakunnan historian.
Miten David aikoinaan uskossa sai aika hullun ajatuksen -
lähteä New Yorkiin ja mennä jenginuorten pariin.
Loppu onkin historiaa.
Se oli tietyllä tavalla uskoa, joka oli eletty todeksi.
Ja se huokui ja se välittyi.
Se kosketti minua paljon. Siellä ollessa tuntui, -
että se, mitä Jumala oli lapsena laittanut minun sydämeen, -
alkoi nousta esiin, vahvistua.
Olin jo saanut bisneskouluun opiskelupaikan -
mutta jotenkin koin, että bisnes ei tule olemaan -
minun elämäni pääsääntöinen suunta, vaan Jumalalla on jotakin.
Silloin aloin myös kokea kutsua julistaa Jumalan Sanaa.
Tämä onkin mielenkiintoista. Menit Kauppakorkeakoulun -
bisneslinjalle, tai mikä kurssi se nyt onkaan nimeltään.
Siinä kuitenkin mennään aikatavalla bisnes- ja talouselämän puolelle, -
kaikkiin rahajärjestelmiin jne.
Minkälaisia ajatuksia opiskeluaikana tuli, kun sinulla oli jo vahva usko?
Olihan siinä vähän sitä, ettei siinä ollut sydäntä.
Ne ovat mielenkiintoisia aiheita.
Mutta minun sydän ei syttynyt niistä.
Minä arvostan sitä ja siellä oli mielenkiintoisia aiheita -
mutta sydän roihusi toisiin asioihin.
Myöhemmin, kun tein maisteria Helsingissä, sanoin olleeni pastorina.
Moni kysyi "Miksi olet kauppiksessa?" Sanoi "Aion viedä kirkon pörssiin".
Se oli tietenkin vitsi.
Mutta Raamatussa on kohta, jossa sanotaan, -
että kaikesta vaivannäöstä on hyötyä.
Koen, että niistä opinnoista on ollut hyötyä ja apua hengelliseen työhön.
Varmaankin osaat tavallaan lokeroida -
bisnesalueen tästä kokonaisuudesta.
Se on tietty erityisalue, jossa voi osata enemmän, -
mutta se, mikä sinulla on, on globaali ja enemmän kuin globaali.
Se koskee elämää, kuolemaa ja kaikkea.
Varmaan sekin oli sellainen, joka sinun täytyi käydä, -
jotta olisit vahvempi uskossa. - Joo.
Silloin, kun tein maisterinopintoja, -
rukoilin "Jumala, suo näidenkin opintojen olla Sinulle kunniaksi.
Suo sen siunata opiskelijoita, proffia ja rehtoria."
Koska kerroin kurssien alussa ja muutenkin, että olen ollut pastorina, -
noin 40 opiskelijaa tuli kyselemään.
Meillä oli tosi hyviä keskusteluja lounasaikoina.
Kun minut pyydettiin tutkimusryhmään, sai siellä kertoa proffille.
Tutkimusryhmän mukana oltiin myös rehtorin mökillä.
Eli se, mitä rukoilin, että siunaus voisi koskettaa kaikkia näitä, -
myös tapahtui. Se oli hienoa.
Jukka, olet nyt ollut Helsingissä viisi vuotta -
Lähetysseurakunnan vastaavana pastorina.
Olet nähnyt kristillisyyttä Suomessa, ja ennen kaikkea Helsingissä.
Minkälaisia ajatuksia ja kokemuksia sinulle on syntynyt?
Itse koen ihan myös sydämessäni ja tietenkin Jumalan Sanan pohjalta, -
että omassa palvelutyössäni haluan julistaa Jeesusta Kristusta -
ristiinnaulittuna ja ylösnousseena Jumalan Poikana.
Koen, että se, mitä Johannes kastaja sanoi, "Katso Jumalan karitsa", -
on seurakunnan kutsu.
Me tarvitsemme päivittäin muistutuksen -
Jumalan armosta ja rakkaudesta, jonka Hän on antanut Kristuksessa.
Tietenkin siinä on myös sanoma, ainut sanoma, -
jonka kautta ihminen voi löytää pelastuksen.
Sitä olen halunnut tehdä. Eli julistaa Jumalan Sanaa Kristuskeskeisesti.
Koska Jeesus sanoo, että kaikki kirjoitukset puhuvat Hänestä.
Kulminaatiopiste on persoona Jeesus Kristus -
ja siihen olen ainakin halunnut pyrkiä ja rukoilla, että sitä tekisin.
Pastorin työ on haastavaa, -
koska siellä on hyvin erilaisia ihmisiä.
Heillä on erilaiset tilanteet elämässä ja joillakin, hyvin monellakin, on hätä.
Tänä päivänä varsinkin, kun kaikki kustannukset nousee, -
on Venäjä pelkoa ja vaikka mitä.
Miten sinä pastorina näet tämän päivän seurakunnan?
Minä tämän syksyn aikana -
katsoin siihen, millainen oli ensimmäisen vuosisadan seurakunta.
Minkälaisia asioita siellä oli? Siellä oli poliittista epävakautta, -
Nero tuli keisariksi, 64 jKr. Rooman palo, -
ensimmäinen systemaattinen vaino varsinkin Rooman alueella.
Paavali kirjoitti Roomalaiskirjeen Rooman uskoville 57 jKr., -
seitsemän vuotta ennen vainojen alkua.
Uskon, että hän kirjoitti sen Jumalan innoituksesta, -
Pyhän Hengen ohjaamana vahvistaakseen uskovia tulevaan.
Hän vahvisti heitä sillä, että he ovat Kristuksessa kätketty Jumalaan.
Hän sanoi "Mutta me tiedämme, että kaikki yhdessä vaikuttaa -
niiden parhaaksi, jotka Jumalaa rakastavat, -
niiden, jotka hänen aivoituksensa mukaan ovat kutsutut."
Minä näen sillä tavalla, -
että kristillinen seurakunta on aina kohdannut erilaisia ajanjaksoja -
mutta meidän elinvoimamme on siinä, että pysymme ytimessä.
Niin pitkään, kun pysymme ytimessä, meillä on myös annettavaa toisille.
Oli yhteiskunnallisesti aika mikä tahansa.
Minulla oli tänään vieras aikaisemmassa ohjelmassa, -
joka oli ollut neljällä mantereella.
Kun hän jäi työkyvyttömyyseläkkeelle, -
Jumala johti tätä rakennusmestaria monenlaisiin kohteisiin, -
jossa hän kohtasi kuolemaa, sekä omaa kuolemaa että monenlaista.
Siellä tuli valtavat määrät ihmisiä uskoon.
Nigeriassakin tänä päivänä tulee valtavat määrät ihmisiä uskoon.
Kun nämä samat sananjulistajat tulevat Suomeen, -
ei ihmeitä ja merkkejä synny.
Mitä pitäisi tehdä, että ihmeitä ja merkkejä alkaisi syntyä?
Se on tietysti kysymys, mitä itsekin kysyn.
Itse olen nähnyt sen, että se, mitä minä voin tehdä, -
on pysyä uskollisena siinä, mikä minulle on uskottu.
Jumala tekee sen, minkä Hän hyväksi näkee.
Haluan tehdä sen, mitä minut on kutsuttu tekemään -
ja loppu jää Hänen käsiinsä.
Ei herätyksiäkään ihminen suunnittele, vaan Jumala suunnittelee ja ajoittaa.
Me saamme uskoa, että herätys tulee, kun Jumala painaa nappia.
Näin se on.
Minun napinpainalluksesta se ei lähde käyntiin vaikka kuinka painaisin.
Habakukin kirjasta luin kai toissapäivänä.
Vaikka viikunapuu ei kantaisi hedelmää ja vaikka oliivipuu, -
silti minä riemuitsen ja iloitsen Jumalasta minun pelastajastani.
Eli lopulta meidän elämän suurin siunaus on kätkettynä -
Kristuksen tuntemiseen.
Ja mitä sitten tapahtuu ja kuinka paljon se leviää yhteiskunnallisesti, -
niin toivon ja rukoilen, että leviää. Kipuilen sen saman kanssa -
ja olisi hieno nähdä se mutta tänään teen sen, minkä tänään voin.
Nyt sinulla on pari minuuttia aikaa sanoa, -
mitä Pyhä Henki sanottavaksesi antaa. Ole hyvä.
Syy, miksi minä uskon Jeesukseen, miksi haluan Häntä palvella, on se, -
että olen nähnyt Hänessä jotain, mitä en ole nähnyt kenessäkään toisessa -
enkä missään muualla.
Minä olin raamattukouluaikana harjoittelussa Kaliforniassa -
ja lensin harjoittelusta joulutauolle New Yorkiin.
Istuin lennolla Losista New Yorkiin ja viereeni istui brittinainen.
Aloimme juttelemaan ja hän kysyi, miksi olin Kaliforniassa, -
kun kuuli, että olen suomalainen.
Sanoin hänelle, että olen raamattu- koulussa ja tekemässä harjoittelua.
Hän ylimalkaisesti tokaisi "Kaikki uskonnothan on lopulta samoja".
Minä sanoin hänelle, että olen eri mieltä.
Sitten hän sanoi "Excuse me" eli anteeksi mitä.
Sanoi, että olen eri mieltä.
Sitten hän sanoi "Sano yksikin hyvä peruste, -
miten kristinusko eroaa kaikista muista uskonnoista."
Vastasin hänelle lauseella, jonka olen kuullut eräältä raamatunopettajalta.
"Kristinusko on ainut uskonto koko maailmassa, -
jonka keskeisenä teemana on Jumalan itsensä nöyryyttäminen."
Hän oli hiljaa ja sanoi "Sano se uudelleen".
"Kristinusko on ainut uskonto maailmassa, -
jonka keskeisenä teemana on Jumalan itsensä nöyryyttäminen."
Hän ei ollut ikinä kuullut sitä ja pyysi toistamaan.
"Kristinusko on ainut uskonto, -
jonka keskeisenä teemana on Jumalan itsensä nöyryyttäminen."
Loppulennon puhuimme evankeliumista, -
kuka on Jeesus ja mitä Hän on tehnyt.
Haluan, että jos mietit Kristusta, -
niin katso siihen, mitä Hän on tehnyt sinun puolesta -
ja kysy, onko kukaan muu rakastanut sinua tavalla, jolla Hän rakastaa.
Haluan toivottaa sinulle Jumalan siunausta ja kaikkea hyvää.
Kiitos Jukka Kakriainen.
Näihin mahtaviin rohkaisua ja iloa antaviin loppusanoihin, saamme yhtyä.
Se on toivon sanoma ja siinä me saamme turvallisesti kulkea.
Kiitos ja Herra siunatkoon sinua.
Sinulla on pastorivuosia vielä paljon edessä.
Ne tarvitsevat Hänen läsnäoloa joka päivä.
Kiitos. Oli kiva tulla vieraaksi.
Mikäli tämä ohjelmasarja on koskettanut sinua, -
voit olla tukemassa tämän ohjelmasarjan tuottamista.
Voit soittaa numeroon 0600-10177 -
tai lahjoittaa ruudussa näkyvälle pakkitilille -
käyttäen viitettä 8617.
Kiitos tuestasi.
Tekstitys: A. Eskola