Tervetuloa Isännän pöydässä ohjelmaan. Olen Martti Ojares -
ja tänään vieraanani on Jukka Nieminen. Tervetuloa. - Kiitos.
Sinä olet sieltä Rauman länsipuolelta syntyisin.
Kerrotko millaiseen lapsuuteen synnyit ja mitä haluat siitä kertoa.
Silloin se paikkakunta ei ollut vielä Rauma. - Ai, ei ollut.
Se oli Rauman maalaiskunta.
Synnyin kolmilapsiseen perheeseen, -
jossa oli yksinhuoltajaäiti.
Hän piti meistä muksuista, -
jälkikäteen ajatellen, hyvää huolta.
Ainakin minulle, kun olin kuopus, hän antoi rakkautta.
Olin hänen kanssaan ihan 30 vuotta.
Se suhde oli hyvin läheinen. - Kyllä.
Se oli melkein riippuvaisuussuhde.
Mutta ei kuitenkaan negatiivisesti vai oliko? - Ei ollut.
Kuitenkin, kun oli yksinhuoltajaäiti ja kolme lasta, -
niin leivän suuruus ei varmaan ollut kovin suuri.
Silloin oli tapana tai silloin oli paljon kyläkauppoja, -
joista oli tapana ostaa ns. vihkon päälle.
Äitinikin osti vihkon päälle. Minä ymmärsin jo pikkupojasta asti, -
että se on sitä, että ostetaan velaksi.
Sitten, kun kuukausi tuli ja äidille tuli eläke, -
äiti maksoi velat, mitä vihkoon oli tullut.
Aivan. Mutta riittikö aina?
Ei aina riittänyt.
Mutta oli yllättävän ystävällinen kauppias.
Hän antoi anteeksi, että kyllä ne ajallaan maksuun tulee.
Millaiset välit sinulla oli sisarusten kanssa?
Oliko ne ihan normaalit? - Ihan hyvät välit.
Millainen oli äiti? Oliko hän uskossa?
Äiti ei ollut varsinaisesti uskossa -
mutta äiti oli hyvin Jumalaan luottavainen.
Hän kertoi minulle, kun minulla ei ollut isää ja kysyin, missä minun isä on, -
niin hän sanoi "Sinulla on Isä taivaassa".
Hän näytti minulle Raamatusta -
"Katso nyt. Täällä on Isä meidän, joka olet taivaassa".
Tottahan sen pieni lapsi uskoi, kun iso kirja niin sanoo.
Sinulla oli joku tilanne, -
jossa jonkun isä teki jollekin lapselle jotakin -
ja ihmettelit, ettei sinulla ole.
Se tuli juuri siinä tilanteessa, kun naapurin setä oli tehnyt kaksospojille -
semmoiset pienoismallitukkireet.
Kun kysyin pojilta, kuka ne on tehnyt, he vastasivat "Meidän isä".
Juoksin nopeasti kotiin ja sanoin -
"Äiti, pojilla on hieno reki. Heidän isä on sen tehnyt.
Kerropa minulle, missä minun isä on, kun minulla ei ole rekeä."
Hän siinä sanoi "Isäsi on taivaassa.
Hän on armollinen ja antaa kaiken, mitä tarvitsemme."
Keskustellessamme ennen ohjelmaa toit esiin isättömyyden.
Sitä on aika paljon.
Sellaista, ettei oikeasti ole fyysistä isää -
mutta myös muunlaista isättömyyttä.
Siihen aikaan sodasta ei ollut paljon aikaa.
Äitini oli sotaleski.
Hän oli saanut minut ja velipojan jostakin.
Minulle ei koskaan käynyt ilmi, kuka on minun isäni.
Kovasti olisin halunnut tietää mutta en koskaan tullut tietämään -
enkä tiedä tänä päivänäkään.
Se on sydämessäsi ainakin ollut määrätynlainen haava.
Esimerkiksi isäinpäivänä, itsenäisyyspäivänä jne.
Erä pikkupoika kerran otti minut isäkseen.
Hän toi minulle isäinpäiväkortin.
Jouduin sanomaan hänelle "Minä en ole sinun isäsi."
Hän purskahti itkuun, meni äitinsä luo ja sanoi -
"Se setä antoi tämän kortin takaisin". Siinä minä tein ehkä virheen.
Mitä sinä haluaisit sanoa niille ihmisille, -
jolla on sydämessä tuska siitä, että on isänikävä?
Haluisin, että tällainen ihminen hakisi apua.
Tänä päivänä on ihan selvää, -
että on ns. sekaperheitä, -
isättömiä perheitä ja äidittömiä perheitä, -
ja kuitenkin molemmat ovat elossa.
Ammattiauttaja on eräs keino -
ja toinen on se, että löydät kohtalotoverin, -
joka pystyy keskustelemaan sinun kanssasi isättömyydestä -
ja kertoo omat kokemuksensa.
Kerroitkin jo tämän, että sinulla oli läheinen suhde äidin kanssa -
mutta kun äiti kuoli, -
sinä jäit ikään kuin yksin.
Sinulta repäistiin läheltä ihminen, johon olit asettanut turvasi.
Se oli yksi risteyspaikka elämässäsi.
Se oli yksi vaikeimpia elämäni aikana.
Vaikein päivä.
Minä vein äitini sinne palvelutaloon.
Hän otti muutaman kukan kotoa mukaan, ei mitään muuta.
En voinut jäädä sinne pitkäksi aikaa.
Hänelle tehtiin niin paljon kaikkia tarkastuksia -
ja minä jouduin lähtemään pois.
Kun tulin kotiin, siellä ei ollut ketään.
Siinä vaiheessa se äidin jumalallisuus -
paloi minun mieleeni voimakkaasti.
Minä aloin huutamaan Jumalan puoleen.
Minä uskon, että kyllä Jumalalla oli jo silloin korvat auki -
ja Hän kuuli minun huutoni mutta minä en ymmärtänyt sitä.
Ehkä voi vielä teroittaa tai todeta, -
että sinä aikana, kun tämä yksinäisyys oli pahimmillaan, -
sinulle tuli jopa itsetuhoisia ajatuksia.
Kyllä tuli itsetuhoisia ajatuksia.
Siellä on sellainen kuin Syväraumanlahti.
Yksi vaihtoehto oli se, että on kaunis kesäinen päivä ja meri aivan tyyni.
Kun siihen hyppää, niin kerran se loiskahtaa ja taas menee kiinni, -
ja minä saan levollisen hautuumaan.
Toinen oli raflaavampi.
Minä kuljin hirttonaru polkupyöräntarakalla.
Jokainen ymmärtää, että silloin ihminen on epätoivoinen.
Ihminen on melkein toivonsa menettänyt. - Aivan.
Se ei jäänyt siihen, että huusit Herran puoleen, -
ja äitisi rukoukset oli taustalla. Kerro, mitä sitten tapahtui.
Minulle jäi kuitenkin toimiva puhelin. Silloin ei ollut kännyköitä vielä.
Minä aloin ajattelemaan, -
että soitan uskovaan seurakuntaan.
Ajattelin, että Jehovan todistajat ovat mukavia ihmisiä juttelemaan -
ja aloin Jehovan todistajien numeroita hakemaan -
mutta eihän sellaista löydy.
Se on Valtakunnansali kohdalla.
Sitten jatkettiin matkaa.
Ajattelin, että kun mormonit kulkee -
mustassa hienossa puvussa rinnakkain, -
niin minä saisin kaverin, kun ne ei kulje yksin.
Minä saisin mustan puvun varmaan talon puolesta.
Ei kenelläkään ole niin hienoja työasuaja.
Aloin soittelemaan mormoneille -
mutta eihän sellaistakaan numeroa ole.
Se on Myöhempien Aikojen Pyhien Jeesuksen Kristuksen Kirkko.
Vielä minä jatkoin. Soitin Luterilaiselle kirkolle -
ja voisiko sanoa, että siinä oli sellainen väläys valoa, -
joka oli kuin polkupyörändynamoon kytketty lamppu.
Mutta pastori oli silloin työntäyteinen, päivystäväpastori.
Hän sanoi "Minulla on pikkulapsi täällä hoidettavana.
En ehdi sinun kysymyksiä nyt käsittelemään."
Hän hoiti poikaa, kun äiti oli mennyt töihin.
"Voisitko soittaa ensi viikolla, kun täällä on toinen päivystäväpastori."
Viimeisenä minä soitin Pelastusarmeijaan.
Voin sanoa, että siellä tärppäsi.
Aivan. Minkälainen keskustelu tuli?
He sanoivat minulle, -
"Rauman osastolla ei ole tänään rukouskokousta mutta Porissa on.
Kerropa vielä sukunimesi ja osoitteesi, -
niin me rukoilemme Porissa sinun puolestasi."
Minusta tuntui hyvälle, -
että siellä rukoillaan Jukka Niemisen asioiden puolesta, -
koska minä olen ahdistunut, masentunut ja hätää täynnä.
Lähtikö jo siinä kuorma vai?
Se oli sellaista, että tuli sellainen tunne, -
että onhan joku, joka kuulee.
Se oli ehkä torstai.
Tuli lauantai.
Ne ovat erittäin vaikeita tällaiselle ihmiselle, joka on rikki.
Ajattelin mennä uudestaan sinne Pelastusarmeijaan, -
mutta siellä oli mummot matonpesupyykillä.
Heillä oli kova kiire ja he sanoivat -
"Meillä on kova kiire näiden mattojen kanssa.
Ne täytyy tänään saada kuivumaan. Voisitko tulla tänä iltana klo 19?"
Sanoin "En voi. Minua ei ehkä silloin enää ole".
Jatkoin polkupyörälläni matkaa -
ja tuli sellainen katu esiin kuin Savenvalajanvahe.
Ajoin se läpi. En koskaan ennen ollut tiennyt sellaisesta kadusta.
Kadun päässä oli iso rakennus, jossa luki "Rauman helluntaiseurakunta".
Sieltä tuli eräs hiljainen mies. Jälkeenpäin tulin hänet tuntemaan.
Hän oli ehdottomasti seurakunnan hiljaisin mies.
Hän pyysi saada rukoilla minun puolestani ja hän puhui kielillä.
En ollut kenenkään koskaan kuullut puhuvan kielillä.
Ajattelin, että vieläkö tässä kävi niinkin, -
että tulin tänne ja sekoitin yhden miehen niin, -
että pian hänet saadaan viedä hoitoon.
Hän sanoi, että hän rukoili kielillä ja selitti vähän sitä.
Sitten hän sanoi muutaman hetken kuluttua -
"Kuule Jukka, eikö rukoilla vielä kerran.
Mene tuohon sohvan viereen polvillesi ja minä rukoilen sinun puolesta."
Hän rukoili ensin ihan pienellä volyymilla mutta sitten räjähti.
Sitten mentiin jo 100 desibelin yli, ja hän rukoili -
"Jeesuksen Kristuksen nimessä ja veressä -
minun luokseni on tullut rikkinäinen, repaleinen Jukka, -
joka haluaa antaa elämänsä Sinulle.
Anna Sinä Jukan kaikki synnit anteeksi.
Ota Jukka omaksesi.
Eräänä päivänä Sinä johdatat Jukan iankaikkisiin majoihin.
Kiitos Herra, että saatoit Jukan tänne -
ja nyt hän saa olla Sinun omasi. Ole Jukka vapaa."
Kun hän lopetti, -
tuntui kuin traktorin kettingit olisivat irronnet.
Menimme ulos ja sanoin "Taivas on sininen. Täällä linnut laulaa.
Koivun lehdet ovat vihreitä."
Minulta oli kaikki tämmöinen mennyt jo ajat sitten hukkaan.
Aina kuljin sumussa.
Sinä olit kirvesmies, osaava sellainen, -
ja menit Tansaniaan.
Siellä sinun henkesi meinasi mennä auton ja traktorin välissä.
Se oli valtava ihme. Käytkö sitä lyhyesti läpi.
Olin kaksi vuotta ollut uskossa ja olin lastenleirillä.
Sinne lastenleirinjohtaja toi minulle kirjeen ja sanoi -
"Jukka, sinulle on tullut kirje. Se oli seurakunnan postilaatikossa.
Katsopa postimerkkejä.
Niissä lukee Tansania.
Ei tämä ole kotimainenkirje."
Minä otin sen ja siinä luki, -
että sinne oli mennyt tieto äitini kuolemasta.
Hän kuoli kesäkuun 19. päivä, juuri ennen juhannusta.
Minä olin tehnyt sellaisen lupauksen jo ajat sitten, murrosikäisenä, -
että en lähde minnekään pois kotoa, ennen kun äitini nukkuu pois.
Minä hoidan äitini hautaan saakka. Niin minä tein myös.
Sen he olivat kuulleet.
Sitten olin valmis lähtemään.
Kahden viikon päästä istuin lentokoneessa, -
Finnairin koneessa, joka vei minut Heathrowiin.
Olin kuin joku pieni poika, joka on suuressa maailmassa.
Siellä oli vanhanajan Lontoon taksit, -
joilla haettiin sähkömittareita ja tuotiin takaisin Heathrowiin.
Parin tunnin päästä oli taas koneenvaihto.
Se oli jumbojetti. En ollut koskaan sellaista nähnyt.
Sanoin kaverilleni "Sinä saat mennä tuohon koneeseen. Minä en lähde.
Ei tuommoinen voi koskaan nousta ilmaan."
Mutta kyllä me sinne mentiin ja mukavastihan tuo matka sujui.
Yön yli lennettyämme -
olimme aamupäivällä Nairobissa.
Vastassa meitä oli Anna-Liisa Antturi.
Hän vei meidät kotiinsa.
Siitä me jatkettiin melko nopeasti -
400 kilometriä Tansaniaan.
Kenian rajalla meni aikaa.
Rajavartija osoitti minua pistoolilla ja sanoi "Anna kaikki dollarit tänne".
Jäin yksin sinne koppiin ja ajattelin, -
"En päässyt edes Tansania puolelle ja minut ammutaan jo tähän."
Mutta Anna-Liisa näki ikkunasta, että olin pulassa, -
tuli sinne ja rauhoitti tilanteen.
Niin työt alkoivat siellä -
Keski-Tansaniassa, Viktoria järven rannalla.
Siellä sattui niin, kun tuli seuraava joulu, -
että me jouduimme ajamaan meidän traktorin mäen päälle, -
koska siinä oli akku loppu.
Päätimme, että kun tulemme takaisin työmaalle, -
otamme vain kivet renkaiden alta pois ja traktori lähtee itsellään liikkeelle.
Kun menin traktorin hyttiin, niin se ei liikahtanutkaan -
vaikka kivet oli otettu pois.
Niin me vedimme maastoautolla traktoria sen verran, että se liikahti.
Kun se oli kerran mennyt ympäri, se lähti heti käymään.
Kaveri pysäytti Land Roverinsa heti -
ja minä pysäytin traktorin.
Kun otin koukun pois autonperästä, -
kuulin sannan rahinaa ja hiekan rahinaa.
Kun katsoin taakseni, traktori oli tulossa suoraan minua päin.
Tiesin, etten ehti alta pois.
Niin se tuli suoraan minua päin.
Jalat meni mutta afrikkalaisilla oli hyvä ohje: -
"Moto maji, moto maji", "kuuma vesi, kuuma vesi".
Se auttoi.
Pidän sitä ihan täytenä Jumalan ihmeenä.
Koska auton peräovi oli sen verran mätä, -
että se työnsi minut auton sisään.
Traktorin nokka tuli pitkälle autonperälle.
Ajattelin, että Hyvä Jumala. Minä en pääse täältä pois milloinkaan.
Tänne minut haudataan. Onhan tänne muitakin suomalaisia haudattu.
Se oli Jumalan ihme. Tässä kello menee nopeasti -
mutta olet ollut monessa, melkein 10:ssä eri seurakunnassa Suomessa -
pastorina, ja sinulla on ollut diakonia kärkenä.
Eli olet ollut lähellä ihmistä ja olet kohdannut valtavan monia.
Olet ollut jo kymmeniä vuosia tätä hommaa tekemässä.
Sinulla oli murheena se, että se on aika haastavaa työtä, -
se pastorin työ, kohdata ihmisiä varsinkin diakonia mielessä.
Sinulla oli huoli siitä, että se työ uuvuttaa.
Haluatko jonkun sanan sanoa siitä.
Se on näkynyt tuollaiset 10 vuotta.
Sitä on aina ollut mutta se on kätketty.
Ei siitä ole uskallettu puhua, -
koska, jos joku puhui siitä, se oli hullu.
Minäkin olen kärsinyt sen. Olin hullunkirjoissa.
Mitä sinun mielestä pitäisi tehdä?
Onko se seurakuntien johto vai missä pitäisi puuttua siihen?
Minun mielestä se on kollektiivista työtä.
Vanhemmiston ja hallituksen pitäisi ehdottomasti -
seistä 100 prosenttisesti työntekijän tukena.
Aivan. Koska sitä työtä tehdessä on viholliskentällä.
Siellä on vihollinen, kaikkien juonten mestari.
Siellä täytyy olla poweria ja jos avainihmiset rukoilevat, -
se lienee paras lääke. - Kyllä
Mekin nukumme jonain päivänä pois -
ja minulla on ollut muutamia tapauksia, -
jossa minun ystäväni, lähikaverini on yhtäkkiä poistunut tästä ajasta.
Se koskettaa kovasti -
ja tulee mieleen, että olenko minä valmis, -
kun Jeesus tulee kutsumaan kotiin.
Tunnen monia uskovia, -
ja työntekijöitäkin, joilla on kuolemanpelko.
Se on niin iso asia, että se tekee sen.
Olet tuonut tässä voimakkaan rukousaiheen.
Sinulla on nyt runsas minuuttia aikaa sanoa katsojille, mitä haluat sanoa.
Rakkaat katsojat, -
pidetään toistemme puolta.
Ollaan toisiamme lähellä.
Tämä tie ei ole niin kaita, ettemme mahtuisi rinnakkain kulkemaan.
Vaikka sanotaan, että tie on kaita, -
niin meidän pitää ottaa toisiamme olkapäästä kiinni ja tukea ystävämme.
Ja kun toinen uupuu, niin mene rohkeasti hänen luokseen -
ja kulje hänen rinnallaan.
Toinen tärkeä seikka on, -
että osaisimme oikealla tavalla ihmistä auttaa, -
kun hänelle tulee hätä.
Tänä päivänä on niin paljon sellaisia, jotka kärsivät taloudellisesti ym.
Kiitos Jukka Nieminen, että olit tämän puolituntia tässä.
Vielä meillä olisi ollut paljon juteltavaa mutta tärkeintä on se, -
että olemme lähellä Jeesusta -
ja myöskin rinnallakulkijoita niille, jotka tarvitsevat apua.
Kiitos sinulle. Vaikka olet eläkkeellä, sinä teet edelleen pastorin hommia.
Herra siunatkoon sinua.
Kiitos oikein paljon, että sain tulla. Oli ilo tulla.
Mikäli tämä ohjelmasarja on koskettanut sinua, -
voit olla tukemassa tämän ohjelmasarjan tuottamista.
Voit soittaa numeroon 0600-10177 -
tai lahjoittaa ruudussa näkyvälle pakkitilille -
käyttäen viitettä 8617.
Kiitos tuestasi.
Tekstitys: A. Eskola