ISANDA LAUAS
Tere tulemast saatesse!
Mina olen Martti Ojares
ja mu tänane külaline on Jukka Nieminen.
Tere tulemast Jukka! - Tänan!
Sa sündisid Rauma kandis.
Milline lapsepõlv sul oli?
Mida tahaksid sellest rääkida?
Tollal see paikkond polnud veel Rauma. - Ah nii!
See oli Rauma maapiirkond.
Ma sündisin 3-lapselisse perre ja mu ema oli üksikema.
Tagantjärele vaadates hoolitses ta meie, laste eest, väga hästi.
Kuna ma olin pere noorim laps, siis ma sain palju armastust.
Olin koos emaga 30 aastat.
Teil oli väga lähedane suhe. - Jah.
See oli peaaegu juba nagu sõltuvussuhe.
Kuid seda mitte negatiivsel moel? - Ei.
Kui üksikema ja 3 last,
siis te toiduportsud polnud tõenäoliselt eriti suured.
Tollal oli palju külapoode.
Tookord oli kombeks osta tihti ka "vihiku peale".
Ka ema ostis "vihiku peale".
Sellest sain juba väikese poisina aru, et ostetakse võlgu.
Kui kuu sai taas mööda ja ema sai pensioni,
maksis ta vihikus olevad võlad ära.
Kas raha piisas alati? - Mitte alati.
Aga meil oli üllatavalt sõbralik kaupmees,
kes andis võlad tihti andeks, öeldes: "Küll sa ära maksad."
Millised suhted sul õdede-vendadega olid?
Olid need normaalsed?
Meil olid väga head suhted.
Milline su ema oli? Oli ta usklik?
Ema päris usklik polnud,
aga ta oli väga Jumalat usaldav inimene.
Kuna mul polnud isa, siis küsisin ta käest, kus mu isa on,
mispeale ta vastas, et mu isa on taevas.
Ta näitas mulle Piiblist:
"Siin on: "Meie Isa, kes Sa oled taevas."
Väike laps muidugi uskus, kui Suur Raamat niimoodi ütleb.
Kuid kord oli juhus,
kus keegi isa tegi kellelegi lapsele midagi
ja sa imestasid, miks sul seda pole?
See oli siis, kui naabrimees tegi oma kaksikpoegadele kelgud.
Küsisin poistelt, kes neile need tegi? Nad vastasid, et nende isa tegi.
Jooksin kiiresti koju ja ütlesin: "Ema, poisid said toredad kelgud.
Nende isa tegi need.
Räägi, kus on minu isa, kui mul pole isegi kelku!"
Siis ema ütleski: "Jukka, su isa on taevas.
Ta on armuline ja annab kõike, mis meil vaja."
Vestlesime enne seda saadet veidi ja sa tõid selle isatuse teema välja.
Tänapäeval on väga palju isatust just sellisel kujul,
et pole füüsilist isa,
aga samas on ka teisi isatuse vorme.
Tollal oli sõjast natuke aega möödas.
Mu ema jäi sõja tõttu leseks.
Ta sai minu ja venna kuidagi selliselt,
et ma ei saanudki teada, kes mu isa siis on.
Kangesti oleks tahtnud teada,
aga ma ei saanud seda kunagi teada ega tea seda tänaseni.
Ja see on jätnud su südamesse ühe teatud haava.
Näiteks isadepäeval, iseseisvuspäeval jne.
Üks väike poiss võttis mind kord endale isaks,
tuues mulle ka isadepäevaks kaardi.
Ütlesin talle: "Ma pole su isa" ja ta puhkes nutma.
Ta läks oma ema juurde ja ütles,
et see onu andis talle selle kaardi tagasi.
Seal ma vist tegin vea.
Mida sa tahaksid öelda neile inimestele,
kelle südames on selline valu ja vaev,
et nad igatsevad oma isa järele?
Tahaksin, et selline inimene otsiks abi.
Tänapäeval on selge, et on palju nö segaperesid.
Samuti isatuid peresid ja ka ematuid peresid,
isegi, et mõlemad on elus.
Ametlik abiline on üks variant.
Teine variat oleks leida endale saatusekaaslane,
kes suudab rääkida sinuga isatusest ja jagada ka oma kogemustest.
Ütlesid, et sul oli emaga lähedane suhe.
Aga kui su ema suri, jäid sa üksi.
Sult' võeti ära lähedane inimene, kellele olid kogu aeg toetunud.
See oli su elus kui ristteeks.
See oli mu elu jooksul üks raskemaid juhtumeid.
See oli raskeim päev.
Viisin ema hooldekodusse,
kuhu ta võttis kodunt vaid mõne lille kaasa.
Muud ei midagi.
Ma ei saanud sinna pikemaks jääda,
sest teda uuriti ja vaadati seal põhjalikult läbi.
Nii tulin ma sealt ära.
Koju jõudes aga ei oodanud mind keegi ees.
Sel hetkel tõusis mu ema jumalikkus mu jaoks tugevalt esile
ja ma hakkasin hüüdma Jumala poole.
Usun, et Jumalal olid tollal kõrvad lahti.
Ta kuulis mu hüüdu, aga ma ei saanud sellest aru.
Siin võiks veel ära mainida, et kui olid täitsa üksi,
tekkisid sul isegi enesehävituslikud mõtted. - Jah.
Enesehävituslikud mõtted tekkisid tõesti.
Meil on sügav Rauma laht.
Üks variant oli see,
et oli ilus suvepäev ja meri oli täiesti vaikne.
Mõtlesin, et kui sinna hüppaksin,
siis ma sealt enam välja ei tuleks ja saaksin omale rahuliku haua.
Teine variant olnuks hullem.
Mõtlesin end poon end üles.
Igaüks saab aru,
et inimene on sellistel puhkudel lootusetus olukorras.
Inimene on peaaegu igasuguse lootuse kaotanud.
Kuid see ei jäänud sinnapaika,
sest sa hüüdsid Jumala poole ja ka su ema palved kandsid taustal,
mistõttu mis juhtus?
Mul oli tavatelefon, sest tollal polnud veel mobiiltelefone.
Tahtsin helistada kuhugile kogudusse.
Mõtlesin, et Jehoova tunnistajad on toredad vestluskaaslased.
Nii hakkasin otsima Jehoova tunnistajate numbreid,
aga ei leidnud neid,
sest nad on Jumalariigi saali nime all.
Siis jätkasin otsinguid.
Mõtlesin, et kuna mormoonid käivad üheskoos
ilusas mustas riietuses,
siis leiaksin sealt endale sõbra, sest nad ei käi üksi.
Ühtlasi mõtlesin,
et saaksin kiriku poolt ilusa musta riietuse.
"Mitte kellelgi pole nii ilusaid tööriideid!"
Nii hakkasin helistama mormoonidele, aga polnud ka nende numbreid.
Sest nad on Viimse Aja Pühade Jeesuse Kristuse Kiriku nime all.
Jätkasin ikka edasi, helistades ka luteri kirikusse.
Peab tõdema, et sel hetkel tekkis kui mingi lootuskiir -
nagu oleks jalgratta lamp olnud dünamoga ühendatud.
Aga sealne pastor - nö valves olev pastor,
oli tööga väga hõivatud.
Ta ütles, et ta peab üht väikest last hoidma
ega jõua mu küsimustele vastata.
Ta ütles, et hoiab seda väikes last, kuna tolle ema pidi tööle minema
ja küsis, kas saaksin helistada järgmisel nädalal,
kui üks teine valvepastor on kohal.
Lõpuks helistasin Päästearmeesse,
mille kohta võin öelda, et sellega läks õnneks.
Milline te vestlus oli?
Nad ütlesid mulle,
et Rauma osakonnas polnud tol päeval palvekoosolekut,
aga Poris oli.
Palusid mul veelkord öelda eesnime ja aadressi,
öeldes: "Me palvetame su eest Poris."
See tekitas minus hea tunde,
et seal palvetatakse Jukka Niemineni asjade eest,
sest olin ängistuses ja masenduses, täis igasugust häda.
Kas see koorem siis kadus või ei?
Mul oli selline tunne, et on keegi, kes mind kuuleb.
See oli neljapäeval, aga siis tuli laupäev,
mis on eriti raske päev katki olevate inimeste jaoks.
Mõtlesin, et lähen uuesti Päästearmeesse,
aga seal olid vanad memmed, kes pesid vaipu ja neil oli kange kiire.
Nad ütlesid, et neil on vaipadega nii kiire,
et nad peavad need veel samal päeval kuivama saama
ja küsisid, kas saaksin minna sama päeva õhtul kell 19?
Ütlesin, et ei saa, kuna võib-olla mind siis lihtsalt enam ei ole.
Jätkasin jalgrattaga sõitmist,
jõudes tänavale nimega Pottsepa ava.
Sõitsin sealt läbi.
Ma isegi ei teadnud enne, et selline tänav on olemas.
Kuid selle tänava otsas oli suur hoone,
kus oli kirjas Rauma Nelipühi Kogudus.
Sealt tuli välja üks vaikse olekuga mees,
keda õppisin hiljem hästi tundma.
Ta oli kahtlemata selle koguduse kõige vaiksem mees.
Ta küsis, kas ta saaks minu eest palvetada?
Ta rääkis keeltes.
Ma polnud kunagi kuulnud kedagi keeltes rääkivat.
Mõtlesin: "Kas tõesti läks nüüd nii,
et tulin siia ja ajasin ühe mehe nii sassi,
et ta peab nüüd ravile minema."
Tema aga ütles, et ta palvetas keeltes, selgitades seda siis veidi.
Siis aga ütles mõne hetke pärast:
"Kuule Jukka, äkki palvetaks veelkord?
Lasku diivani ette põlvili ja ma palvetan su eest."
Ja ta palvetaski.
Algul väga vaikse häälega, aga seejärel plahvatades.
Läksime sõnadele üle ja ta palvetas:
"Jeesuse nimel ja veres,
mu juurde tuli katkine Jukka, kes tahab oma elu Sulle anda.
Anna Sina kõik Jukka patud andeks ja võta ta enda omaks,
juhtides ta ühel päeval igaviku koju.
Aitäh Jumal, et juhtisid Jukka siia ja nüüd ta saab olla Sinu oma.
Ole vaba Jukka!"
Kui ta lõpetas, siis ma tundsin
nagu traktori ketid oleks mul siin hõõrunud.
Läksin välja ja ma ütlesin:
"Taevas on sinine. Siin laulavad linnud.
Kaselehed on rohelised."
Mul oli kõik see tunnetus kadunud. Käisin kogu aeg nagu udus.
Sa oled osav kirvemees
ja nii läksid ka Tansaaniasse misjonipõllule,
kus oleksid auto ja traktori vahel ääre pealt elu kaotanud.
See oli suur ime, mistõttu räägi sellest veidi.
Olin olnud 2 aastat usklik ja olin lastelaagris.
Lastelaagri juhataja tõi mulle kirja, öeldes: "Jukka, sulle tuli kiri."
See oli koguduse postkastis.
"Vaata neid postmarke!
Sealt loeb välja Tansaania, mistõttu see kiri pole kodumaalt pärit."
Võtsin selle kirja ja lugesin seda.
See oli teade mu ema surma kohta.
Ta suri 19. juunil, just enne jaanipäeva.
Omal ajal, murdeeas, olin andnud lubaduse,
et ma ei lähe kodust kuhugile, enne, kui ema sureb;
et hoolitsen ema eest, kuni surmani välja
ja seda ma ka tegin.
Nii et kui ema surmast kuulsin,
olin ka valmis minema.
Nii istusingi juba 2 nädala pärast Finnairi lennukis,
mis viis mu Heathrow lennujaama.
Olin nagu väike poiss suures maailmas.
Vaatasin ringi.
Seal olid Londoni vanaaegsed taksod, kus sees olid elektrilised taksomeetrid.
Siis toodi mind tagasi Heathrowsse.
Paari tunni pärast oli ümberistumine teisele lennukile,
mis oli Jumbo Jet, mida ma polnud kunagi näinudki.
Ütlesin sõbrale:
"Sa võid minna sinna lennukisse, aga mina küll ei lähe!
Ma ei saa sellega õhku tõusta."
Lõpuks läksime siiski mõlemad lennukile
ja reis kulges kenasti.
Lendasime öö läbi ja olime enne lõunat Nairobis.
Meil oli vastas Anna Liisa Antturi, kes viis meid oma koju.
Sealt jätkasime oma teekonda 400 km Tansaaniasse.
Keenia piiril läks natuke aega,
sest Keenia piirivalvur sihtis mind püstoliga,
öeldes: "Nüüd annad kõik dollarid siia!"
Jäin üksi sinna putkasse ja mõtlesin:
"Oh aeg, ma ei saagi Tansaaniasse,
kuna mind lastakse juba siin maha."
Aga Anna Liisa nägi mind aknast.
Ma olin hädas ja ta tuli sinna, rahustades olukorra maha.
Nii alustasime oma tööd Kesk-Tansaanias, Victoria järve ääres.
Seal juhtus see, et kui tulid järgmised jõulud,
siis pidime saama oma traktori mäe otsa,
kuna selle aku oli saanud tühjaks.
Otsustasime, et minnes tagasi tööle, võtame kivid rataste alt ära
ja küll see traktor siis ise liikuma hakkab.
Kui aga istusin traktori kabiini, ei liikunud see kuhugile,
kuigi võtsime kivid ära.
Nii tõmbasime traktorit maasturiga, et see mingilgi määral liiguks
ja üsna pea see läkski kohe käima.
Sõber peatas koheselt Rand Roveri ja mina peatasin traktori.
Kui aga konksu auto tagaotsa küljest lahti võtsin,
kuulsin raginat.
Kui tagasi vaatasin, nägin, et traktor liigub otse minu peale.
Teadsin, et ei jõua eest ära hüpata.
Nii see tuligi otse mu peale, niites mu jalust.
Aafriklastel aga olid head juhised.
"Moto Maji, Moto Maji!" ehk kuum vesi.
See aitas.
Pean seda täielikuks Jumala imeks,
sest auto tagauks oli niivõrd mäda, et see lükkas mu sinna autosse sisse
ja traktori esiots tuli sinna pikalt järgi.
Mõtlesin: "Hea Jumal, siit ma küll mingi valemiga ei pääse!
Siia mind maetaksegi. Siia on teisigi soomlasi maetud."
See oli tõesti Jumala ime, aga me aeg läheb ruttu.
Oled olnud pea kümnes erinevas Soome koguduses
kas pastoriks või diakoniks.
Oled olnud inimeste lähedal ja kogenud-näinud paljusid asju.
Oled kümneid aastaid seda tööd teinud
ja su mure on see, et pastoritöö on üsna raske töö.
Kõik need kokkupuuted inimestega jne.
Sul on mure selle pärast, et see töö väsitab ja kurnab.
Räägi sellest veidi.
Olen seda kümme aastat näinud.
See teema on kogu aeg olemas olnud,
aga seda on peidetud või varjatud.
Sellest pole julgetud rääkida.
Sest kui keegi räägib sellest, siis teda peetakse hulluks.
Minagi kannatasin selle all, olles ka nö hullude kirjas.
Mida sinu arvates peaks tegema? On see koguduste juhtkonna rida?
Või kuidas peaks seda asja lahendama?
Minu meelest on see kollektiivne töö.
Juhtkond ja vanematekogu peaksid kindlasti selle eest seisma,
olles 100% oma töötegijatele toeks.
- Seda kindlasti.
Sest kui sa seda tööd teed, siis sa oled ju hingevaenlase alal.
- Just.
Hingevaenlane aga on ju igasuguste sepitsuste meister,
mistõttu peab olema ka väge
ja kui inimesed avalikult palvetavad, siis see vist ongi parim ravim?
- Just nii.
Me kõik sureme mingil päeval.
Mul on olnud mõned juhtumid,
kus mu sõber ja lähim kaaslane lahkus äkitselt siit ilmast.
See puudutab tugevalt.
Sellega seoses meenub küsimus:
kas ma olen valmis, kui Jeesus tuleb mind koju kutsuma?
Tunnen paljusid usklikke ja ka töötegijaid, kellel on surmahirm.
See on nii suur asi, mis mõjutab väga palju.
Tõstsid esile suure palveteema,
aga sul on nüüd umbes minut aega
öelda vaatajatele, mida sa öelda tahad.
Kallid vaatajad, kandkem hoolt üksteise eest!
Olgem üksteisele lähedal.
See tee pole nii kitsas, et me ei mahuks seal kõrvuti käima.
Kuigi öeldakse, et tee on kitsas,
siis me peaks üksteisel õlast kinni võtma
toetamaks oma sõpru.
Kui üks väsib, siis mine julgelt tema juurde
ja käi tema kõrval.
Teine tähtis asi on see,
et me oskaksime inimest õigel viisil aidata,
kui tal on häda käes.
Tänapäeval on nii palju selliseid,
kes kannatavad majanduslikult või mõnel muul moel.
Aitäh Jukka Nieminen, et olid siin saates
ja avasid neid asju,
Meil oleks veel paljustki rääkida,
aga kõige tähtsaim on see, et oleme Jeesuse lähedal
ja käiksime nende kõrval, kes vajavad erilist abi.
Aitäh sulle!
Ja kuigi oled juba pensionil, jätkad sa ikka pastoritööga,
mistõttu Jumal õnnistagu sind!
Suur aitäh, et sain tulla! Oli rõõm olla siin.
Tore! - Aitäh!
Soovides toetada Eesti TV7 tööd, helistage 900 1770 (kõne hind 10 ).
Võite annetada ka pangaülekandega, leides me andmed www.tv7.ee Aitäh!
Tõlge: Raul Jürimaa