Tervetuloa Isännän pöydässä ohjelmaan. Olen Martti Ojares -
ja vieraanani tänään on Kalevi Marin.
Tervetuloa. - Kiitos.
Sinä olet nyt 78-vuotias ja teet edelleen lähetystyötä.
Haluan tällä ilmoittaa, että tämä on eräällä tavalla ihme, -
koska sinun on jo neljä kertaa pitänyt kuolla, -
eikä sinun pitänyt edes syntyä tähän maailmaan.
Käytkö lapsuuttasi vähän läpi.
Minulla on vanhempi sisko, joka on 13,5 vuotta minua vanhempi.
Kun hän syntyi, niin lääkäri ja kätilö kertoi äidilleni -
"Rouva Marin ei tule koskaan saamaan lasta.
Se on ihan selviö. Ei ole mitään mahdollisuutta."
Kuitenkin äiti alkoi odottamaan. Kului vähän vajaa 13 vuotta.
Sitä ihmeteltiin ja niin minä synnyin.
Siinä kävin vielä niin, -
että yleensä seurakunnasta tultiin kotiin siunaamaan lapsi -
mutta nyt isä ja äiti veivät minut Kuopion Eelim seurakuntaan.
Minut siunattiin siellä ikään kuin Samuel, -
kuten luemme Jumalan Sanasta, -
kuinka Hanna ja Elkana veivät Samuelin siunattavaksi temppeliin, -
luovuttivat Jumalalle.
He luovuttivat minut. Näin minulle on kerrottu.
Se jälkeen elin kaksi vuotiaaksi -
ja jäin auton alle.
Auton pyörät menivät rinnan päältä ja vatsan päältä.
Minut vietiin sairaalaan. Olin siellä neljä kuukautta.
Viimeisen kuukauden olin täysin tajuton ja halvaantunut.
Minulla ei mikään liikkunut.
Minua syötettiin jollakin kumilangilla, jossa oli sellainen tratti.
Jotakin nestettä pääsääntöisesti annettiin.
Sitten minut tuotiin kotiin kuolemaan.
Isä palkkasi sairaanhoitajan, joka oli minua hoitanut sairaalassa.
Se oli Kuopion kaupungin lääninsairaala.
Äiti joka ikisessä kokouksessa pyysi rukousta, -
että Jumala parantaisi Kalevin vaikka se tuntui aika mahdottomalta.
Hän kuitenkin pyysi joka kokouksessa.
Oli lauantaipäivä, -
kun professori Hämäläinen tuli minua tutkimaan sinne kotiin, -
koska minun pitäisi kuollakin jo.
Hän mittasi sydänääniä ja sanoi -
"Minä en voi antaa edes yhtä tuntia".
Sitten hän lähti vossikalla takaisin kotiinsa.
Minä vain elin. Seuraavana aamuna äiti ja isä meni kokoukseen.
Äiti esitti ensimmäisen kerran rukousaiheena, -
että voisi kestää sen, että Kalevi otetaan pois.
Siinä sitten Vilho Soininen, joka oli saarnaaja, -
oikein tulenpalavasti rukoili "Nosta se pikkumies pystyyn.
Tee, Jumala, Sinulle kunniaksi tämä asia."
Minä olin samalla hetkellä noussut pystyy pinnasängyssä.
Sairaanhoitaja aivan kerta kaikkiaan pelästyi, että mitä tapahtuu.
Minä olin pyrkinyt ulos.
Hän nosti pinnasängystä minut lattialle ja piteli käsistä.
Minä olin siitä karannut ja ovien läpi mennyt hiekkalaatikolle.
Aloin ajelemaan samoilla autoilla, mitkä oli jääneet sinne keväällä.
Neljä kuukautta oli siinä väliä.
Sairaanhoitaja sanoi, kertoi isälle ja äidille, -
"Kalevi ei lähtenyt millään takaisin -
vaan potki, että pitää saada ajaa autoilla."
Hänen piti pukea minut siihen hiekkalaatikolle.
Sitten isä ja äiti tulivat kokouksesta.
Se oli rinnetalo, missä asuimme, omakotitalo, ja kauppa alakerrassa.
Äiti näki portilta, että siellä on Kalevi. Hän meinasi siihen luhistua.
Hän luuli, että se on Kalevin enkeli, jonka hän näki.
Sairaanhoitaja oli juossut hätääntyneenä; -
"Kalevi nousi pinnasängyssä ylös -
ja alkoi vaatia, että hänen on päästävä ulos.
Nyt hän on leikkimässä tuolla."
Seuraavana aamuna me lähdetiin isän kanssa.
Siihen aikaan ei ollut linja-autoja eikä muitakaan kulkenut.
Me kävelemällä käveltiin kaksi kilometriä kaupunkiin -
ruumisarkkuliikkeeseen.
Isä sanoi "Tässä on se poika, jolle olen ostanut ruumisarkun, joka on valmis".
Hän alkoi itkemään, tämä liikkeen omistaja.
Hän ei puhunut mitään, meni kassalle ja antoi isälle rahat takaisin.
Sen jälkeen lähdimme kävelemään lääninsairaalaan, -
missä professori Hämäläinen otti vastaan.
Heti, kun tulimme isän kanssa isoon odotushuoneeseen, -
sanoi "Marin, tulkaas tänne". Niin me mentiin yhdessä sinne.
Hän tutki minut ihan täysin, joka puolelta ja sanoi, -
että olen ihan täysin terve lapsi.
Ainoastaan ryhti on kuin vanhan miehen.
Se oli painanut tästä ja se oli jätetty merkiksi, -
että tässä on ollut tämmöinen tilanne, -
että on mies, pikkupoika ollut ihan kuolemankielissä.
Niin me sitten lähdimme sieltä isän kanssa.
Tämä selkä oikeni, kun koitin aina riippua. 10-vuotiaana suoristui.
Tässä on varmaan hyvä vaihe lyhyesti sinun kertoa -
sinun äitisi rukouksista. Hän oli hellittämätön rukoilija.
Yksi esimerkki on, -
kun hän oli parturi-kampaaja, -
niin kesken parturoinnin tapahtui jotain, mistä voit nyt kertoa.
Joo. Siinä äiti oli ihan normaalisti.
Minä olin jo koulussa ja hän parturoi tukkaa.
Yhtäkkiä hänelle tuli sanoma ylhäältä, että täytyy lähteä rukoilemaan.
Hän sanoi asiakkaalle -
"Voisi joku toinen näistä parturi-kampaajista jatkaa, -
koska minun täytyy lähteä". Asiakas suostui.
Äiti veti äkkiä takin päälle ja lähti juoksemaan kotiin.
Äiti ei yleensä ottanut juoksuaskelia.
Hän oli sen tyylinen, että hän käveli, ja käveli pitkiäkin matkoja.
Hän juoksi kotiin ja minä oli juuri koulusta tullut.
Kun hän porstuanpuolelta tuli, niin hän oli aivan hiestä märkä, ja punainen.
Meni olohuoneeseen, heitti takin matkalla naulakkoon ja alkoi rukoilla.
Seuraavana päivänäkin, kun tuli koulusta, -
äiti oli vieläkin siellä rukoilemassa.
Meni vielä pari tuntia ennen kun äiti tuli sieltä pois, -
otti vaatteita mukaan ja meni Ahlströmin saunalle.
Hän oli rukouksessa saanut yhden nimen.
Isä arveli, että se on varmasti lähetystyöntekijä.
Hän kollasi kaikki mahdolliset ja sitten se löytyi.
Se oli ilmeisesti Lähetysseuran lähetystyöntekijä, joka oli Afrikassa.
Äiti kirjoitti ja kertoi tarkasti, kellolleen, mitä oli tapahtunut.
Puolenvuoden kuluttua tuli vastaus.
Kolme kuukautta kesti postin mennä ja tulla.
Tämä lähetystyöntekijä, kirkon lähetystyöntekijä, kertoi, -
että hänet oli siepattu lähetysasemalta.
Ihmissyöjäheimo vei omaan keskuuteensa, -
sitoivat hänet ja pitivät koko yön heidän omia, -
miten sen sanoisi, heidän omia ilotteluja.
Soihdut oli joka puolella ja -
mitä kaikkea menoa siellä on ollutkaan.
Yhtäkkiä ne olivatkin pysähtyneet ja tuijottaneet monta tuntia häntä.
Sen jälkeen he ottivat hänet paalusta irti.
Hän oli vieläkin sidottuna muuten.
He kantoivat hänet lähetysasemalle ja -
jättivät sinne nurmikolle johonkin. Siitä hänet löydettiin.
Hän kertoi, että kaikki tapahtui kellolleen -
juuri silloin, kun äiti alkoi rukoilemaan.
Kun hän vapautui, äitikin vapautui rukouksesta.
Tämä on minusta hyvä esimerkki -
jumalallisesta huolenpidosta ja toiminnasta.
Taivaassa haluttiin saada sellainen henkilö, joka kuulee Jumalan äänen.
Ei sitä voi odottaa sellaiselta, -
joka ei ole tottunut kuulemaan Pyhän Hengen ääntä.
Äitisi oli tällainen. Tämä kuvastaa sitä, millainen rukoilija äitisi on.
Se on vaikuttanut siihen, -
mitä sinun elämässäsi tuli lapsuuden jälkeen tapahtumaan.
Niitä on valtavasti. Voimme käsitellä vain joitakin esimerkkejä.
6-vuotiaan sinulle tapahtui vielä se, että näit ikkunassa paholaisen. - Joo.
Minä vain katselin olohuoneen ikkunasta -
ja Toivasen Heikin pihalla näin sielunvihollisen.
Hirveän näköinen, musta.
En minä pelästynyt mutta en halunnut katsoa sitä.
Menin sitten sohvalle istumaan.
Se nousi sieltä ikkunasta ja katsoi ja tuijotti minua.
Täytyy sanoa, että hänen silmät olivat kerta kaikkiaan niin kylmät -
ja läpiviiltävät.
Minä vaan pikkupoikana sanoin -
"Sinulla ei ole mitään asiaa tänne minun suuntaan.
Täällä äiti rukoilee. Sinulla ei ole mitään mahdollisuutta tulla tänne."
Se oikein vihastui siitä ja pikkuisen matkaa nousi ylös, -
laittoi silmänsä siihen ikkunaan -
ja siihen tuli kaikki sateenkaaren värit.
Sitten hän meni pois siitä.
Minä en kertonut siitä äidille siinä hetkessä mitään.
Vähän askarrutti kyllä, että mikähän tämä oikein on.
13-vuotiaana, kun olimme jo muuttaneet keskustaan Kuopiossa, -
minä äidille kerroin.
"Muistatko, kun yritit pestä oikein tosissaan sitä pois?
Mietit, mikä siihen on tullut."
Mietittiin pitäisikö lasi vaihtaa mutta ei vaihdettu. Se sai olla.
Äiti sanoi "Kyllä minä muista. Ihmeteltiin, mikä on tullut lasiin."
Kysyin, mitä se minun elämälleni merkitsee.
Äiti oli vähän aikaa hiljaa, mietti ja sanoi -
"Kuule, jos minä nyt sanon, niin sinä kerran joudut jossakin tilanteessa -
tämän saman sielunvihollisen kanssa tekemisiin -
ja sinulla ei ole siinä ympäristössä apuja.
Mutta joku herätetään rukoilemaan sinun puolesta.
Se on aivan varma, ettet ole yksin."
Tämä toteutui 33 vuotta myöhemmin Saudi-Arabiassa.
Siinä oli sellainen tilanne, -
se on pitkä kertomus mutta kuitenkin, -
että minun piti antaa Uusi testamentti ostajapojalle.
Minä aloin nukkumaan. Päivällä oli jo tapahtunut muutakin.
Siinä oli semmoinen tilanne, että olin Riadissa tuomiotorilla, -
missä katkaistaan kättä ja ruoskitaan ja myöskin mestataan.
Minä olin siinä sattumoisin sillä hetkellä, kun tuli sala-aika.
Puhuttiin sala-ajasta, jolloin kaikki menee moskeijoihin rukoilemaan.
Sieltä ne tulevat, kun rukoukset on mennyt ohi.
Minä siinä seisoin yksin -
ja yhtäkkiä kuulin, että askeleet tuli selän takaa -
ja yhtäkkiä minua kuristettiin kurkusta.
Sain sanottua "Jeesuksen nimessä, häivy".
Varovasti katsoin taakseni. Siellä ei ollut ketään.
Kun sala-aika meni ohi, menin ensimmäiseen taksiin ja ajoin kotiin.
Kun aloin hampaita pesemään, näin mustat jäljet kaulallani.
Menin sitten nukkumaan.
Kun pääsin uneen, niin tunsin, että joku on tässä huoneessa.
Avasin silmäni ja jään valkoinen piru oli minun huoneessa.
Minä nappasin valot päälle ja se hävisi.
Ajattelin, että nukun valot päällä. Olin hirveän väsynyt.
Sanotaan niin, että Saudi-Arabiassa oli 58 astetta varjossa.
Siinä ukkokin väsyi, kun päivän oli ulkona.
Kun minä sain unenpäästä kiinni, -
niin taas tunsin, että joku tässä huoneessa.
Avasin silmäni ja se oli siinä minun sängynpäässä.
Juuri sama, minkä olin nähnyt 6-vuotiaana.
Minä ajoin Jeesuksen nimessä -
ja nimenomaan Jeesuksen veren nimessä hänet ulos.
Se lähti ja hävisi sen siliän tien. Minä taas aloin nukkumaan.
Taas tunsin, että joku on huoneessa.
En osaa sanoa montako kertaa minä jouduin ajamaan hänet ulos, pois.
Aamulla, kun lopulta nousin, olin tavattoman väsynyt.
Minä en oikeastaan yöllä saanut rauhaa.
Otin sen Uuden testamentin ja menin autoon.
Kun on tuommoisen yön viettänyt, -
niin tuntuu, että on ihan poikki -
ja ajatusmaailmakin on hirveän sekava.
Minä jo mietin, että pitäisikö minun mennä toimistoon ja -
sanoa, että lähden Suomeen.
Se oli niin kova yö.
Niin minä ajoin työmaalle. Tuntia aikaisemminhan minä aina menin.
Siellä oli tämä, käytän nimeä Abdullah, -
minun ostajapoika, jonka kansa sovin, että annan hänelle pyhän kirjan.
Siellä pyhä kirja on sekä koraani että Raamattu.
Minä lupasin hänelle sen tuoda.
Hän oli siellä portilla ja sanoi -
"Sinähän ehdit vielä hakemaan sen pyhän kirja", -
kun olin sanonut, ettei minulla ole sitä mukana. En pystynyt ottamaan sitä.
Lähdin hakemaan. Silloin minulta kivi tipahti sydämeltä, -
kun hän sanoi "Lähdet nyt heti hakemaan".
Se on muuten näin, -
että yleensä esimiestä ei käsketä siinä kulttuurissa -
mutta tässä hän sanoi minulle, -
koska hän oli niin kiinnostunut lukemaan Pyhää kirjaa.
Minä ehdin hyvin hakea sen, -
kun ei ollut kuin vartin ajomatka, ja tulin takaisin.
Kun tulin työmaalle, niin Abdullah oli hävinnyt.
Ihmettelin, mihin ihmeeseen. Koko päivän katselin joka puolelta.
Kyselinkin, missä hän on.
Hänen olisi pitänyt lähteä kauppaankin mutta ei häntä löytynyt.
Sitten tuli ruokatunti.
Juuri ennen ruokatuntia hän tuli ja koputti olkapäätäni.
Minä käännyin ja siinähän se Abdullah oli.
Hän sanoi -
"Tavataan kymmenen minuutin kuluttua saunahuoneen perällä."
Sanoin, että sopii. Menin kymmenen minuutin kuluttua -
ja siellä se Abdullah oli. Annoin hänelle sen Uuden testamentin.
Hän laittoi sen rintaansa vasten ja sanoi -
"Tiedätkö, täällä YIT:llä on paljon englantia puhuvia töissä -
mutta minä olen ainoa, joka ei ole salaisen poliisin palveluksessa.
Nyt, jos salainen poliisi tietäisi, -
että olet antanut minulle Uuden testamentin ja minä olen ottanut, -
meidät molemmat mestattaisiin Riadin torilla heti seuraavana perjantaina."
Minä en tätä tajunnut näin suureksi jutuksi, -
että tässä voisi kaulakin mennä.
Samana päivänä minulle kävi niin, että minulle tuotiin viesti, -
että mennä pääkonttorille.
Menin sinne ja siellä oli valmiiksi ostettu lippu Medinaan.
Siellä oli lentolippu Medinaan.
"Mene pakkaamaan laukkusi ja lähde heti lentokoneella Medinaan".
Niin minä menin sen illan, yön aikana sinne Medinaan.
Minä oikeastaan kapinoin Jumalalle jotenkin.
Noin rankka kokemus -
ja minä olisin halunnut Abdullahin kanssa kahdestaan lukea ja selittää, -
että hän kasvaisi siinä.
Minä sitten olin siellä Medinassa ja tuli joulunalusaika.
Minä olin poikamiessopimuksella, -
ja siinä oli, että kolme kuukautta töitä ja sitten kuukausi lomaa.
Minä olin sitten lähdössä Suomeen.
Olisin saanut lipun Jeddan kautta, -
se olisi ollut suorin tie, mutta lähdinkin Riadin kautta.
Halusin nähdä Abdullahin.
Siinä oli hyvin aikaa, että ehdin mennä taksilla ja tulla takaisin.
Niin minä lähdin. Portinvartijakin oli niin iloissan, kun tulin.
Se oli vähän rinteessä, se sairaalatyömaa.
Siellä Abdullah oli mekko päällä.
Hän nosti mekonhelmat ylös ja lähti juoksemaan minua kohti.
Hän alkoi minua suutelemaan ja itkemään.
Kaikki työväki tuli ympärille katsomaan, mitä tapahtuu, -
kun saudi suutelee vääräuskoista.
Hän alkoi nyyhkyttämään ja itkemään.
Kysyin "Mikä sinulla on? Mitä on tapahtunut?"
Hän sanoi "Olen uudestisyntynyt".
Silloinhan minullekin tuli itku. En voinut mitään.
Minä en yleensä ole aikuisena itkenyt mutta siinä minulla tuli itku.
Minäkin jo otin sen suutelemisen ihan tosissaan.
En ole miestä ennen suudellut koskaan.
Olinhan minä suudellut Venäjällä, kun vein Raamattuja Neuvostoliittoon.
Sitten tuli aika, että minun piti lähteä pois.
Taksi odotti portin luona ja -
minä menin takaisin taksiin ja menin Suomeen.
Minä en muista siitä matkasta yhtään mitään.
Minulla pulppusi sisällä siitä, että Abdullah on tullut uskoon.
Miten se on mahdollista?
Mielessäni ajattelinkin, että minä olisin tullut väärän kulttuurin kautta -
kertomaan hänelle kaikkea. On nimittäin niin paljon kulttuurieroja.
Pyhä Henki johti hänet, että hän tuli uskoon ihan lukemalla.
Sitten kävi niin, että minä olin jo Saudeista tullut kotiin -
ja viisi vuotta tästä tapahtumasta oli Seura-lehdessä juttu, -
jossa sairaanhoitaja kertoo -
"Piti mennä Saudi-Arabiaan, että tulin uskoon".
Minä heti otin yhteyttä häneen. Hän oli silloin Turussa.
Minä kyselin häneltä, ketkä siellä on johdossa ja minkälaisia miehiä.
"Saanko ensin kysyä sinulta, että onko siellä semmoinen kuin Abdullah?"
Tämä on peitenimi, kuningas oli Abdullah, kuten äsken sanoin.
Hänellä on sudanilainen äiti ja harvoilla on sudanilainen äiti.
Hän sanoi "Juu, on. Hän on johtoryhmässä". Abdullah.
Hän kertoi siitä, kun oli mennyt ensimmäisen kerran.
Hänen kollega oli pyytänyt tulemaan mukanaan. "Sinäkin olet kristitty."
Hän oli mennyt ja hänen oli pakko tulla uskoon, -
kun jopa hänen ajatukset kerrottiin.
Mahtava juttu. Meillä on minuutti aikaa, -
joten sano ensimmäisen ohjelman päätteeksi meidän katsojille, -
mitä Pyhä Henki sanottavaksi antaa. Ole hyvä.
Minä sanoisin näin.
Joka ainoan kristityn, joka on uudestisyntynyt, -
on hyvin tärkeä elää Jeesuksen lähetyskäskyn mukaan.
Me rukoilemme lähetystyön puolesta ja annamme varamme lähetystyöhön, -
koska se on suurin ja tärkein asia, mitä elämässä voi olla.
Jeesus sanoi "Menkää kaikkeen maailmaan.
Saarnatkaa evankeliumia kaikille luoduille, -
sukukunnille, heimoille ja kielille."
Näin Jeesus ja se on tärkein tehtävä meillä kaikilla.
Näin nopeasti tämä ensimmäinen tunti meni. Teemme toisen ohjelman, -
jossa keskustelemme vielä enemmän siitä, -
mitä on tapahtunut, kun olet ollut lähetyskentillä.
Kiitos tästä ohjelmasta ja Herran siunausta.
Kiitos, että sain tulla.
Mikäli ohjelmasarja on koskettanut sinua -
voit olla tukemassa ohjelmasarjan tuottamista.
Voi soittaa numeroon 0600-10177 -
tai lahjoittaa ruudussa näkyvälle pankkitilille -
käyttäen viitenumeroa 8617.
Kiitos tuestasi.
Tekstitys: A. Eskola