ISANDA LAUAS
Tere tulemast saatesse!
Mina olen Martti Ojares
ja minu tänaseks külaliseks on Joni Saarela.
Tere tulemast Joni! - Tänan!
Räägi meile, millisesse perre sündisid ja milline oli su lapsepõlv?
Ma sündisin üksikvanema perre.
Või õigemini, mu isa oli küll pildil mu lapsepõlve esimese eluaasta,
kuid muidu elasin vaid koos emaga Vuosaarel, Ida-Helsingis.
Sealt viis ka mu tee edasi maailma.
Jaa, räägime sellest veidi hiljem lähemalt,
aga su isa oli iisraellane, kes tuli Soome ja abiellus su emaga.
Samas sa ei teadnud täpselt, kes ta on ja kus ta on,
kuid räägime sellestki veidi hiljem.
Kuid peamiselt elasid siis emaga
ja ilmselt oli sul igati tore lapsepõlv.
Jaa.
Eks üksivanema peres ole ikka omad väljakutsed.
Ema kandis küll väga head hoolt mu eest
ja väliselt oli kõik nagu hästi.
Leib oli laual ja puhtad riided seljas.
Ka kandis ema hoolt selle eest, et ma ikka koolis käiks.
Nii et põhiasjad olid kenasti paigas.
Kuid eks seal oli ka oma väljakutseid.
Ema tarbis alkoholi
ja see oli miski, mis varjutas mu lapsepõlve.
Ka see, et kasvasin isata - seegi mõjutas mu koolis käimist.
Kogesid sa seetõttu ka koolikiusamist?
Nii ja naa.
90'ndate alguse Helsingis oli juba mingil määral immigrante näha,
nii et mu tõmmu väljanägemine polnud tookord midagi ebatavalist.
Rääkimata paigast, kus elasin, sest seal oli palju immigrante.
Nii et tookord see polnud veel teemaks mu elus,
kuigi eks olen sellegi pärast pidanud elus kannatama.
Nii et su noorusaeg möödus enam-vähem hästi.
Küll aga mõjusid su sõbrad selliselt,
et hakkasid ka tegelema kõikvõimalikuga.
Jaa.
Üsna pea peale seda, kui kooli läksin,
oli mul raske õpingutele keskenduda
ja nii ei saanud ma ka kuidagi ree peale.
Nii moodustus meil hoovi peal oma seltskond noortest,
kes tulid samasugusest taustast nagu mina.
Ka viisid mu õpiraskused mitmete raskusteni
ja ka vägivald tuli mängu.
Seetõttu pandi mind eriklassi, millega kaasnesid omad väljakutsed.
Ja mingi hetk tulid ka uimastid mängu?
Jaa.
See viis selleni,
et kuna neid probleeme muudkui kuhjus,
siis olin u 10-12-aastane...
Jaa, 11-12-aastane, kui kolisime 2002. aastal Hyvinkääle.
Enne seda oli juhtunud paar kahetsusväärset lugu,
mistõttu ema mõtleski,
et viib mu väiksemasse ja turvalisemasse paika.
Üks mu ema kolleegidest elas Hyvinkääl
ja nii arvaski ema, et see on rahulikum ja väiksem paik,
kuhu oma poeg viia.
Ometi ei kadunud mu probleemid kuhugile
ja nii hakkasin ka 14-15-aastaselt uimasteid tarbima.
Selliselt mu konarlik teekond algas.
Ütleme nii, et olid ka poolel teel vanglasse,
aga said siiski tingimisi karistuse.
See oli vist mingi raha omistamisega seotud?
Ühtpidi tõesti.
Meil oli selline oma kamp koos,
kellega meil oli reedeti kombeks minna kesklinna,
kus paljud teisedki noored kogunesid.
Nii juhtuski seal sageli, et varitsesime kedagi
ja toimetasime omal moel.
See tõi me ellu põnevust ja adrenaliini,
kui saime nö mehetegusid teha.
Samas aga ei läinud meil mitte alati hästi
ja nii saingi tingimisi karistuse.
No tore vähemalt, et ei midagi enamat.
Keset seda kitsast perioodi su elus jõudsid omadega ka Siioni kogudusse
ja sealt edasi tuli juba Jeesus su ellu.
Jaga palun, kuidas sa selleni jõudsid?
Mis puutub vaimulikesse asjadesse...
Sageli, kui minult on küsitud,
et mis hetkel vaimulikud asjad mu ellu tulid,
siis mul on olnud raske sellele vastata,
sest sain kodunt kaasa elementaarse kristliku kasvatuse.
Nii rääkisid nii mu ema kui vanaema mulle juba lapsest saati,
et Jumal on olemas.
Et on olemas Jeesus, kes kuuleb meid.
Ühtlasi õpetasid nad mulle õhtupalveid.
Nii mäletan juba lapsepõlvest teatud väikesi hetki,
kus olin küll täiesti emast sõltuv
ja kartsin samas, et ta võib ära minna.
Eks see hirm oli seotud ka mu isaga, kes oli meid maha jätnud
ja nii kartsin kaotada ka oma ema.
Kuid mäletan lapsepõlvest ühte vahejuhtumit,
kus ma olin heitnud juba magama
ja ema mõtles, et käib ruttu koeraga õues ära.
Kuid ma olin just samal ajal üles ärganud
ja märganud, et ema ei ole.
Nii panin end kiiresti riidesse - mis iganes esimesena ette juhtus
ja läksin kiiruga ema otsima.
Me kodu lähedalt läks üks liivatee,
mida mööda ema ikka koeraga jalutamas käis.
Ma enam ülihästi ei mäleta kogu seda lugu,
kuna olin tol ajal umbes 5-aastane.
Aga ema on rääkinud, et leidsin ta sealt liivateelt üles,
olles ise olnud täiesti rahulik,
öeldes: "Ema, mul pole midagi häda,
sest Jeesus ütles, et Ta on koos minuga."
Ema oli veel mõelnud, et millest ma küll ometi räägin?
Aga ma olin 5-aastasena palvetanud,
sest mulle oli õpetatud, et Jeesus kuuleb palveid.
Nii olin ka selles hädaolukorras palunud
ja leidnud rahu.
Hiljem aga läks elu nii, et need vaimulikud asjad ununesid
ja mu Jeesuse juurde tulek ning oma elu Talle andmine
juhtusid 2011. aastal.
Olime selleks ajaks kolinud Hyvinkäält tagasi Helsingisse.
Eks mu elus oli ikka aegajalt teatud hetki...
Mäletan, et olin 15-aastane,
kuid jõudsime sõpradega "Jeesuse klubisse".
Mul on alati olnud mõni sõber, kelle ema on olnud usklik
ja käinud kuskil koguduses.
Nii saingi nende kaudu alati osa koguduse elust.
Olin 15-aastane,
kui mul tekkis tõeline soov saada usklikuks.
Üks Timo korraldas väljasõite suusakeskusesse
ja nii palju, kui tean, korraldab neid tänaseni.
Olin 15-aastane, kui nägin teda jumalateenistusi korraldamas
ja kuidas Timo tunnistas oma elust.
Vaatasin teda ja mõtlesin: "Mis värk on?
See peab ikka tõsilugu olema,
sest kui mitte, on tegu maailma parima näitlejaga."
Nii ma siis mõtisklesingi selle üle,
vesteldes ka Maaritiga, kes seda "Jeesuse klubi" juhtis.
Teisalt aga oli sõprade mõju mu üle nii tugev,
et need vaimulikud asjad jäid sinna paika.
Kuniks 2011. aastani, mil andsin Siioni kirikus elu Jumalale.
Kuidas sa sinna Siioni kirikusse üldse jõudsid?
See oli jälle seotud ühe mu sõbraga, kelle ema käis seal koguduses.
Tutvusin nendega Hyvinkääl, aga nad olid ka kolinud Helsingisse.
Nii et kui mina ja ema ka tagasi Helsingisse kolisime,
sain teada, et mu sõber oli hakanud salaja koguduses käima,
kuhu ka ta ema kuulus. See oli Siioni kogudus.
Kui varasemalt veetsime nädalalõppudel palju aega koos,
siis nüüd ei näinud seda kutti enam üldse.
Kuniks ta helistas mulle ühel õhtul ja küsis, kas võiksime kokku saada,
kuna tal oleks mulle midagi rääkida.
Nii me siis saimegi kokku
ja mu sõber ütles ettevaatlikult,
et on hakanud käima koguduses ja saanud usklikuks.
Mul lõi kohe tulukese põlema ja ma mõistsin,
et vaimulikud asjad valmistavad mulle ka päriselt huvi.
Meil oli hea jutuajamine
ja ta kutsus mind mõnikord Siioni kogudusse kaasa.
Olin enam kui nõus ja valmis minema.
Nii siis juhtuski, et üks kolmapäeva õhtu -
võimaluste ja muutuste õhtu oli tulemas.
Sõber helistas ja ütles, et on minemas ja küsis, kas liitun temaga?
Ma aga hakkasin põiklema, et mul on üht-teist teha,
mistõttu ehk mõni teine kord.
Samas kogesin esimest korda väga tugevat Jumala kutset.
Lõpetades selle kõne ja olles üksi oma korteris,
kogesin enda sees tohutut meeleheidet, pimedust ja valu
ja ma lihtsalt tundsin, et pean sinna kogudusse minema.
Nii neelasin oma uhkuse alla ja helistasin sõbrale tagasi,
öeldes, et saaksin siiski minna.
Nii me siis sinna Siioni kogudusse läksimegi.
Mäletan seda hetke, kui sinna kogudusse sisse astusin.
Niipea, kui sinna sisse astusin, kogesin teatud rahu ja rõõmu.
Midagi sellist, mille järele mu sisemus janunes
ja mida olin pikalt otsinud, aga mitte kusagilt leidnud.
Nägin nende inimeste pealt,
et neil on midagi, mida ma isegi igatseksin.
Teenistus läks käima ja mu südames toimus midagi,
kuigi tol kolmapäeval veel ma ei andnud oma elu Jeesusele.
Küll aga ootasin, et sõber helistaks ka järgmisel kolmapäeval
ja kutsuks mind endaga kaasa.
Ta ei pidanud mind enam palumagi, sest olin enam kui valmis.
Üks vanem kogudusevend tuli peale teenistust minuga rääkima
ja küsis, kuidas mul usuasjadega lood on?
See õhtu tõi kaasa elumuutuse, mis on kestnud tänaseni. - Jaa.
Ühtlasi oled õppimas Iso Kirja piiblikoolis,
lõpetades peagi kursuse, mille seal võtsid.
Kuid läheme selle teema juurde, mida saate alguses mainisid,
öeldes, et olid 1-aastane, kui su isa kadus sinu ja su ema elust.
Su isa oli Iisraelist pärit ja elas seal.
Sa aga tahtsid kangesti teada, kes su isa on
ja nägid selle nimel palju vaeva.
Räägi sellest lähemalt,
kuidas sa lõpuks oma vastused leidsid?
See juhtus nii,
et olin 2017. aasta suvel ühes lastelaagris.
Sealsed lapsed hakkasid küsima mu käest,
et kes mu isa on ja kus ta on
ja miks ma ei taha teda üles otsida.
Ütlesin, et olin seda proovinud.
Elus oli üks etapp, kus käisin sünagoogis,
kus teadsin, et ka mu isa oli käinud,
kuid see ei viinud mitte kuhugile.
Kuid sealsed laagrijuhid
soovitasid pöörduda saate "Sind otsides" poole.
Nad arvasid, et mu loos peituks tohutu potentsiaal
ja küsisid, kas olen mõelnud selle peale.
Ütlesin, et olen küll,
kuid polnud päris valmis sinna minema.
Kuid minnes sealt koju, palvetasin ja ütlesin: "Issand,
kui Sa tahaksid selle saate kaudu vastata mu elu suurimale küsimusele,
siis sündigu Sinu tahtmine.
Saadan avalduse sisse
ja kui sellele ei vastata, siis nii on."
Sellest läks kuu aega mööda, kui nad võtsid minuga ühendust
ja ees ootas reis Iisraeli.
Selle kaudu said ka teada,
et su isa oli surnud südamehaiguse tõttu.
- Juba 13 aastat tagasi või nii.
Jaa, kahjuks küll.
- Kuid sa kohtusid seal oma isa uue naise- ja tolle õega.
- Ühtlasi on su isal selle naisega kolm last.
- Kõik mehed?
Jaa, mul on Iisraelis kaks poolvenda ja üks poolõde.
- Ja sa kohtusid nendega?
Jaa, kohtusin tõesti, nii et kõik lõppes väga hästi,
vaatamata sellele, et ei saanud enam isaga kohtuda.
Samas leidsin siiski kogu teema osas rahu ja nö lõpu.
Kuidas su isa uus naine ja poolvennad-õde
sellesse kõigesse suhtusid?
Nad olid tõeliselt õnnelikud, et nad üles leidsin.
See oli huvitav, et nendega kohtudes tundsin, otsekui oleksin jõudnud koju.
Nad võtsid mind avalisüli vastu,
otsekui oleksin vaid kuskil reisil olnud ja siis tagasi koju naasenud.
See oli väga põnev.
Samas nad ütlesid, et neilgi oli olnud tunne,
et neil on nagu midagi puudu.
Et nende perest on nagu midagi puudu,
mille nad siis lõpuks leidsid.
Kuidas olete peale seda ühenduses olnud?
Tänu tehnoloogiale suhtleme aktiivselt.
Kasutame helistamiseks ja suhtlemiseks WhatsApp'i.
Ühtlasi on mu sealne pere kasvanud,
sest mu õde ja vennad on saanud perelisa.
Koroona tõttu pole saanud neile kahjuks külla minna,
aga oleme tihedas kontaktis.
Mida see sinu jaoks tähendas, kui said teada, kus su isa on
ja mis kõik peale seda on juhtunud?
Sel on olnud tohutu tähendus.
Ka minu seesmise inimese jaoks,
sest sain vastuse selle kohta, kus mu juured on
ja mis kõik on toimunud.
See vaevab inimest, kui ta ei tea neid asju
ja isa kadumine on noore mehe jaoks raske teema.
Nii on.
Eriti kui mõelda, et olid veel nii väike,
et ei mäleta sellest sisuliselt midagi.
Sul polnud isaga väga palju ühist aega
ja seetõttu tunnete tasandil sidet.
Kuid sellest hoolimata on lapse jaoks oluline teada,
kes ta isa ja ema on. - Nii on.
See on tõesti ülimalt oluline.
Olen täna ise kahe lapse isa
ja mu minevik mõjutab vägagi seda, milline isa tahan olla oma lastele.
Ja nagu aru saan, on su abikaasa ka usklik? - On.
Sa töötad ilmalikus sfäätris, metalli alal,
tehes samas aktiivselt koguduse tööd
ja ka õppides.
Millised on su unistused neis valdkondades?
Mu suurim unistus on teha moel või teisel jumalariigitööd
ja teenida kaasa nende andidega, mille olen Jumalalt saanud.
Olen viimased 4 kuud teeninud kaasa Metrokappeli koguduses Kontulas,
olles teinud seal nii laste-, noorte- kui abiliste tööd
ja ka evangeliseerinud ning õpetanud.
Kõik need kolm valdkonda on vägagi mu südamel
ja ma tahan olla kaasas neis, viies evangeeliumi edasi.
Näed kindlasti lastetöös sedagi,
et lapsepõlves tekkinud haavu on hiljem raskem ravida,
mistõttu parem, kui neid ei tekkikski. - Just nii.
Nii on.
Seetõttu ongi lastetöö nii oluline
ja selle tähendus kasvab pidevalt maailma keskel, kus elame.
Evangeelium on ju rõõmusõnum, mis kätkeb endas lootust Jumalas.
Jumal toob me ellu lootust ja annab sellele tähenduse.
Selle aluse rajamine juba lapsepõlves on ülimalt oluline.
Nüüd aga on vaba sõna aeg,
mistõttu võid jagada vaatajatega, mis iganes su südames on.
Tahaksin öelda vaatajatele seda, mida juba ütlesin,
et meil on lootust Jumalas.
Igaveses Jumalas, kes tunneb huvi me vastu
ja tahab olla osa me elust.
Ja isegi, kui elu viib meid vahel kõrvalteedele
ja esitab oma väljakutseid,
siis Jumal on ustav ja kannab hoolt me eest.
Ta on kalju, millele rajada oma elu
ja olen ise kogenud, et Ta ei hülga meid iial.
Nii et tasub loota Jumalale nende aegade keskel, kus elame
ja teada, et meiega on siis kõik hästi.
Aitäh Joni Saarela, et rääkisid oma elust, perest ja ajaloost
ja oma igatsusest teenida elavat Jumalat,
mille kaudu kinkida ka inimestele lootust.
Aitäh ja ole õnnistatud oma teenimistöös!
Tänan!
Soovides toetada TV7't, võite helistada 900 7777 (hind 10)
või teha pangaülekande, leides me andmed www.tv7.ee Aitäh!
Tõlge: Anne-Ly Raukas