ISANDA LAUAS
Tere tulemast saatesse!
Mina olen Martti Ojares
ja mu tänaseks külaliseks on Samppa Palo.
Tere tulemast saatesse! - Suur tänu!
Kuigi oled alles 35-aastane, on su elus väga palju toimunud.
Seetõttu ka, mõeldes sellele saatele,
oleme leppinud kokku, et teeme sinuga kaks saadet
ja esimene neist keskendub siis ajale,
kui sa polnud veel Jeesuse oma.
Järgmises saates aga räägime siis juba elust, kui seda olid.
Oleme oma saadet alanud alati lapsepõlve ajaga,
mistõttu räägi siis meile lühidalt, milline su lapsepõlv oli?
Sündisin 1986. aastal Turu linnnas
ja mu lapsepõlv oli üsna normaalne, kuni 7-eluaastani.
Peale seda tuli majanduslangus,
mis mõjus isale selliselt, et tal tekkis skisofreenia
ja ema hakkas omakorda jooma.
Nii lõppes mu lapsepõlv 7-aastaselt,
kui mind vanematelt ära võeti ja lastekodusse viidi.
Nii sai minust nö Turu linna laps, kellel polnud enam vanemaid.
Elasin lastekodus kuni 18-aastaseks saamiseni,
peale mida läksin juba oma elu peale.
Kuid lastekodus oli ka äärmiselt raske ja ma ei sooviks seda kellelegi.
Äärmiselt vägivaldne keskkond.
Kirjelda palun lühidalt, mida see sinu jaoks tähendas?
See oli tõeliselt karm
ja kui lapse seisukohalt vaadata,
siis su lapsepõlv saabki otsa, kui sind viiakse kuhugile ära,
mis on sinu jaoks täiesti võõras paik ja täis sama katkisi lapsi kui sa ise.
Nii näebki see välja - mittenormaalse keskkonnana,
kus täiesti võhivõõrad inimesed püüavad neid lapsi ohjata,
olles neile kui ema- ja isakujudeks.
Kuid kogu see keskkond on väga karm,
kus esineb nii vägivalda kui enesetapu katseidki.
Seal on väga rahutu ja vägivaldne keskkond.
Ühtlasi tarbitakse seal narkootikume,
kuna noored püüavad ammutada neist head ja turvalist enesetunnet,
millest neil on puudu.
Kui palju teid seal kokku oli?
Osakonnas, kus ma olin, oli 8-10 last
ja neid osakondi oli kokku neli.
Kõik need osakonnad asusid ühes majas,
nii et kokku oli meid mitmeid kümneid.
Kuniks ehitati veidi uuemad majad, kuhu kolisime
ja millest lähtuvalt olime veidi eraldi.
Samas siiski ühel territooriumil.
Oleks täitsa huvitav teada, kuidas sealne päevaplaan välja nägi?
Söögikorrad ja muu selline muidugi nagunii,
aga millist sisu kogu sealne elu lapsele pakkus?
No päevakava oli selline, et hommikul ärgati - kui ärgati,
sest osa lapsi olid nii katki, et neid ei saanud kooligi saata.
Nii korraldati õppetöö ka koha peal ja ma ise õppisin ka just sellisel moel.
Ehk siis, lastekodu ise korraldas sama õppetöö
otsekui tavakoolis käies.
Nii tehti koolis käimine me jaoks lihtsamaks ja mugavamaks.
Kuid palju sõltus ka sellest, kuidas olime käitunud.
Kui käitusime halvasti, pandi meid luku taha
ja kui hästi, saime ka välja liikuma, ilma, et meid oleks valvatud.
Kuid enamuse ajast käisid hoidjad meiega siiski kaasas.
Nii et see polnud päris vangla, aga midagi sarnast.
- Jaa. Me aknad olid trellitatud.
Päriselt ka? - Jaa.
Kuna käisime palju hüppes, pandi akendele lõpuks trellid ette.
Kui mõelda sellele, et läksid lastekodusse 7-aastaselt,
siis mis nende järgneva 10 aasta jooksul toimus?
Järgnevad 10 aastat...
See algusaeg oli selline,
et kui sinna 7-aastasena läksin,
siis mind kisti lahti kogu ülejäänud maailmast
ja selle eesmärgiks on lõigata läbi kõik sidemed
oma vanemate- ja ka sugulastega.
Sa ei tohi kellegagi ühenduses olla,
vaid sa oled kui ühte tuppa kinni pandud.
Tundsin, et mu lapsepõlv jäigi sinna tuppa.
Nii kasvas minust selle 10 aasta jooksul tasapisi keegi,
keda koos teistega nimetati vangla taimeaia võrseteks.
Väga segane aeg,
kus tarbiti palju uimasteid ja tegeleti rohkelt kuritegevusega.
Väga sünge koht, kus olla.
- Saite te ka mingit taskuraha või kuidas sellega oli?
No me mingit nädalaraha saime,
kuid see kulus kohalikus bensujaamas suitsu peale ära.
Saime ka mingit igakuist raha, kuid seda ei antud korraga palju,
nii et lõppeks hankisime ikka kusagilt mujalt seda raha.
No kuidas sa uimastiteni jõudsid?
Hakkasin juba hästi noorelt jooma.
Oli umbes 11-12-aastane ehk üsna väike poiss ikka veel.
Kuid siis jäi alkoholist väheks ja nii tulidki uimastid mängu.
Seda ka selle kaudu,
et mul oli 2 venda, kes jäid minust koju maha,
kui mind ära viidi
ja neist said narkodiilerid.
Nii oli mul väga lähedane ligipääs uimastitele,
kuna olin vendadega lähedane.
Nii hakkasin suitsetama kanepit
ja oli vist 15-aastane, kui ka heroiin sai järgi proovitud.
- Ja sõbrad tegid seda sama?
Jaa, tegid küll, sest ega me muud osanudki.
Ja kui sa polekski neid tarbinud, oleks seda imeks pandud.
Just. Eks see oli ka autoritaarsusega seotud.
Võid ju paar korda molli saada, aga kolmandat korda enam mitte,
sest muidu sind tallataks jalge alla.
Nii oli ikka alati teema,
kes see kambas see kõikse karmim vend on?
Alati tuli ikka olla suurem ja tugevam.
Kuna ma ise olin väikest kasvu ja ka alles noor - 10-aastane,
olid mul näiteks 17-aastased sõbrad.
Sest enamus kutte seal lastekodus olid nii suured ja mina nii väike,
pidades sõdima nende suuremate vastu,
et olla nende silmis vastuvõetud ja osa nende kambast.
Kogu see lugu kogus nii palju tuure, et viis lõpuks ka kuritegevuseni.
Jaa, nii oli.
Olime 15-16-aastased, kui sõitsime varastatud autodega ringi
ja viisime neid ka kokkuostu, kus nende eest sai raha.
Tegime, mida iganes, et saada raha ja osta selle eest uimasteid.
Lastekodu sai sellest loost teadlikuks ja korraldas meile nö narkokontrolli.
Me näost oli muidugi juba näha ka, et oleme midagi tarbinud.
Nii kutsuti meid esmalt vaibale ja sellele järgnes nö "erihooldus",
kus meid suleti
vanglakongile sarnastesse ruumidesse,
kus olime vaid pidžaamades, ilma kõigi muude riieteta.
Ehk siis poisse püüti ohjata käskude-keeldude kaudu,
aga mingist muust võimalikust abist ei rääkinud keegi.
Ei, muudest variantidest ei räägitud.
Kasutati vaid nö maiseid võtteid,
aga mingit vaimset või hingelist atmosfääri polnud kuskil.
Seal polnud ühtki sellist kasvatajatki, keda võinuks isaks kujuks pidada.
Rääkimata siis veel sellest, et rääkida midagi taevasest Isast.
See olnuks tolles keskkonnas täielik absurd.
Kuid räägime siis siinkohal sellest,
millised pöörded su elu sealt edasi võttis
ja mil hetkel sa ka vangi sattusid?
Räägi sellest kõigest.
Olin siis veel üsna noor, kui...
Eks lastekodugi või peaaegu vanglaks nimetada,
aga ma sain sealt siiski tulema
ja mul tekkis kuidagi tahe olla nö hea inimene, käia koolis jne.
Ehk oli see ka tahe näidata oma sugulastele,
et ma tahan muutuda.
Ma omandasin ühe ameti, mis oli täiega suur ime,
kuna läbisin suht kehvalt ainuüksi põhikooli.
Kuid ometi omandasin ameti ja sain ka töökoha,
peale mida läksin ka sõjaväkke.
Nii et elu oli mõned aastad isegi täitsa hea elu
ja mul oli hea töögi.
- Mis ameti sa siis omandasid?
Minust sai ametilt paadiehitaja
ja hiljem sai minust ka automehaanik.
Ma paatide peal ei töötanudki, vaid läksingi kohe autode poolele.
Kuna mul aga polnud korralikke sõpru...
Polnud kunagi olnudki.
Kõigist lastekodulastest said kurjategijad,
kes käisid vanglatest sisse-välja.
Nii et mind ümbritsev oli alati vastuolus sellega,
mille poole püüdlesin.
Püüdsin sellele vastu seista, aga minnes tööle,
olin jälle uimastite kauplemisse kaasatud
ja tarbisin alkoholi.
Nii algas see kuritegelik ring otsast peale
ja ma sain oma esimese vanglakaristuse,
mispeale kaotasin nii töö kui kõik muu.
Ja samas oli hullem alati ees, sest polnud mingit lootust.
Just nii see oligi.
Ei mäleta enam täpselt, olin ma 23- või 24-aastane,
kui sain oma esimese vanglakaristuse.
Vanglas olles teadsin, et olen kaotanud kõik;
et mul pole enam tööd ega mitte kui midagi.
Mõtlesin, et kuidas ma siis
oma kuritegelikku "karjääri" üles ehitama hakkan,
kuniks seal vanglas viibin?
Nii leidsin sealt endale uusi sõpru,
jõudes seeläbi juba täiesti teadlikule kuritegelikule teele,
Ehk siis, meie igapäevane töö oli saata korda kuritegusid,
et püsida elus.
Selle kohta ei oskagi muud öelda,
kui et hingevaenlane tegutseb aktiivselt.
Seda ta on
ja lisaks sellele on surm koguaeg ligi, kui sellises keskkonnas viibid.
Me korraldasime rööve ja vargusi.
Lisaks sellele olid veel jõukude omavahelised klaarimised,
mistõttu püssid pidid endaga kaasas olema
ja vahel läksid need käikugi.
Nii et see keskkond oli vägagi toores ja vägivaldne,
kus kõike lahendati vägivalla kaudu.
Inimlikkust polnud kusagil,
vaid kõik käis vägivaldse autoritaarsuse kaudu,
näitamaks, et nüüd on mõni asi tehtud.
Kogu see lugu muudkui jätkus ja jätkus,
kuniks jõudsid tõsise olukorrani,
kus uimastid hakkasid su elu ohtu seadma.
Jaa, olin vägagi suur uimastisõltlane,
sest suure hirmu tõttu ammutasin neist turvatunnet.
Uimastite tarbimine tekitas head enesetunnet
ja ma tundsin end vabana, ilma ühegi hirmuta.
Nii oli mu elus pikki etappe, kus kasutasin amfetamiini, rahusteid
ja mitmeid asju ka segamini.
Kui ma aga siis nägin kümnete oma kaaslaste surmasid -
kas tapmise tõttu või mõnel muul põhjusel,
pani see muidugi mõtlema,
et kui ma seda jama ei lõpeta, olen ise ka varsti kirstus.
Mäletan, kuidas olin 2013-2014 omadega viimse piiri peal
seal kuritegelikus maailmas.
Mul oli hirm ja halb enesetunne
ja ma teadsin, et uimastid võivad röövida mu elu.
Nii oli see esimene kord mu elus,
kus mõtlesin, et vaid Jumal saab mind päästa.
Kuid see päev siiski saabus, mil suridki ära.
Nii tõesti juhtus.
Jõudsin omadega punkti, kus tundsin, et nüüd aitab.
Tahtsin võita endale lisaaega,
kuigi olin tagaotsitav nii politsei kui kurjategijate poolt.
Nii tundsin, et pean pääsema kuhugile pakku.
Leidsin ühe suvila, mida mõtlesin endale suveks rentida,
et saada vabaks uimastitest ja kasvada lahku kõigest muust.
See näis kui võimalus selleks kõigeks.
Kuid lõpetades seal suvilas uimastite tarbimise,
ei pidanud mu organism sellele vastu ja mu süda seiskus.
Kuidas sa sellest välja tulid?
Sul oli seal keegi, kes sind aitas
ja kellest sai sulle ka väga lähedane inimene,
aga selleni jõuame veidi hiljem.
Jaa, las see jääda hetkel saladuseks.
Kuid see inimene oli see, kes mulle selle suvila üüris
ja kellel oli samal territooriumil veel ka teine suvila.
Nii märkaski ta,
et olen pikali maas muru peal, kui mu süda seiskus.
Ta jooksis mulle appi ja hakkas mind elustama.
Tegi seda üsna pikalt - tõenäoliselt mingi 25 minutit,
kuniks saabusid kiirabi ja helikopterid.
Mind elustati pikalt
ja ravimid, mida mulle anti, ei toiminud,
mistõttu olingi ikka päriselt läinud.
Peaaegu tund aega, mil minus polnud mingit eluvaimu.
Nii kujutan täitsa ette, kuhu inimene omadega jõuab,
kui ta pole Jeesust oma ellu vastu võtnud.
Nii käisin ka korra teispoolsuses ära,
kus mulle näidati vaid hetke jooksul kogu mu elu.
- Otsekui filmilindilt? - Jaa.
Olen püüdnud seda paljudele selgitada,
aga kuna tegu pole nö maise kogemusega,
on seda üsna raske teha.
Võib-olla mõni kunstnik oskaks selle üles joonistada,
kui püüda seda hästi täpselt kirjeldada.
Kuid mulle näidati mu elu
ja siis tuli nii sünge pimedus, mille sarnast pole olemaski.
Inimene on selles hetkes ühtpidi täiesti mõistuse juures.
Hing tajub kõike, mis toimub ja ma tundsin tohutut valu.
Teadsin, et mu koht on põrgus ja sealt pole enam tagasiteed.
Siis aga meenus mulle, et olin kunagi varem palunud,
et kui Jumal on olemas, et Ta siis päästaks mu.
Nii hüüdsingi uuesti: "Jumal, kui oled päriselt olemas,
siis palun too mind tagasi ellu.
Olen ju veel üsna noor ja tahaksin meelt parandada."
Ja siis korraga ilmus hästi väike valguskiir,
mis haaras minust kinni ja hakkas juhtima mind,
muutudes üha suuremaks.
Nii tulin üleloomulikult tagasi ellu, tõustes maast püsti.
Mind ümbritsevad inimesed olid muidugi hämmingus,
et kuidas surnud mees saab korraga ellu ärgata.
Ma ei tundnud algul mingit valu, aga aja jooksul tekkisid tohutud valud,
sest nii mu rindkere kui roided olid otsekui paigast ära,
kuna mind oldi nii tohutult jõuliselt elustatud.
Kuid see oli Jumala arm, mis mind sellest kõigest välja tõi.
Mainisid pimedust ja süngust, mida nägid.
Kuid selline ongi see koht, kus on need, kes pole Jeesuse omad.
Just nii see ongi.
- Sa nägid seda
ja nagu aru said, ei kao see mitte kuhugile.
Just.
Mis edasi sai, kui meedikud nägid, et hingad?
Oleksid pidanud ju aju mittetöötamise tõttu
olema kui kapsas, aga sa polnud seda.
Ei olnud tõesti.
Tõsi, mind viidi kiiresti intensiivravi osakonda,
kuhu kutsuti ka mu lähedased kohale, kuna öeldi, et ma ei jää ellu.
Mu süda peatus vahepeal veel korra, nii et elustamine tuli uuesti mängu,
kuid kui öeldi, et ma ei tule sellest välja,
sain kusagilt nii üleloomuliku väe,
et kuigi mind elustati ja ma olin olnud surnud,
tõmbasin ma end kõigist juhtmetest lahti,
mis mu küljes olid
ja läksin minema.
Ütlesin: "Kui peangi surema, siis kindlasti mitte siin."
Arst ja turvamees tulid mulle järgi,
öeldes, et suren kindlasti, kui sealt lahkun.
Pääsesin viimast jõudu kasutades sealt minema
ja see mu hea, lähedane sõber oli seal,
kes püüdis mind ikka ka veenda jääma haiglasse.
Kuid ma veensin teda,
et suren kusagil mujal palju õnnelikumana kui haiglas.
Kuid siin ma olen,
sest tänu Jumala imele jäin siiski elama.
Nad olid kindlasti hämmingus,
kuidas su ajutöö saab veel peale seda normaalne olla?
Jaa. Mu ajust tehti ka palju ülesvõtteid,
tõdedes, et mul oli siiski polüskleroos
ja teatud närvisüsteemis esinevad nähud,
kuid õnneks olen neist paranenud.
Kuid ajupilt näitas siiski teatud jälgi ajus ja koljus
ning seda, et mu aju on olnud pikka aega ilma hapnikuta.
Nii on neuroloogid öelnud, et mu elu ja olemasolu on ime.
Sest vähimal juhul
peaksin olema voodis mähkmetes ja täiesti kellegi poolt hooldatuna,
mitte nii võrratus seisus nagu ma ju tegelikult olen.
Hüüdes tookord Jumalat appi ja kogedes seda pööret,
siis mis su elus peale seda juhtus?
Olles kogenud seda kõike
sain väga tugeva teadmise sellest,
et on olemas nii taevas kui põrgu.
Ja Jumal.
Ma pole pärit usklike perest ja mul pole mingit kristlikku tausta.
Nii pole mulle keegi õpetanud ega rääkinud midagi Jumalast.
Sellest aga sai alguse protsess,
kus hakkasin otsima selle Jumala palet,
kes mind siia ilma tagasi tõi.
Kuna sa olid nö terve, siis kuidas su elu sealt edasi läks?
Elu läks edasi selliselt,
et kuna olin kurjategija, tahtsin end üles anda.
Tahtsin seada oma asjad korda, et olla parem inimene
ja otsida Jumala palet.
Kuna ma ei tundnud Jumalat,
tundsin oma südames, et pean olema kuidagimoodi hea,
et olla aktsepteeritud Jumala poolt, kuna Ta ju päästis mu.
Sellest sai alguse pikk protsess,
kus mul oli nälg ja igatsus Jumala järele,
et kogeda Teda ka oma elus.
Oli sul kohus veel ees või istungid juba käisid,
aga sulle määrati 3 aastat vangistust.
Sellega oli veel selline lugu,
et kuna lahkusin kuritegelikust maailmast,
siis tavaliselt on sellise sammu puhul üsna nadid võimalused ellu jääda.
Sulle kas antakse väga ranged juhised,
et sa millestki kellelegi ei räägiks
või sind lihtsalt tapetakse,
mis on ka loomulik, sest ma teadsin liiga palju.
Nii et ma olin ohtlik nende jaoks.
Seetõttu pidin kui garantiiks kandma teiste kurjategijate karistust,
isegi, et ma polnud neid kuritegusid sooritanud.
Kuid see oli see hind, mis tuli maksta.
Nii et viimased 3 aastat istusin kinni.
Algul kinnises vanglas ja hiljem juba avavanglas,
kus oli võimalus tutvuda ka Jumalaga,
kuna seal käisid kolmapäeviti ühed nelipühilased
ja ma osalesin nende teenistustel.
Ühtlasi avastasid ka TV7.
Jaa ja sellest oli palju abi.
Olles seal avavanglas,
siis seal korraldati pühapäevaseid teenistusi,
kus osalesin.
Kuid seal ma ei tundnud veel ära seda Jumalat, kes oli mu päästnud.
Teadsin küll, et see on see Jumal,
aga samas Ta ei vastanud sellele taevalikule kogemusele,
mida ma olin kogenud.
Kuid vanglas nägime ka telekat ja nii leidsingi TV7,
kust leidsin saateid,
mis pakkusid mulle tõelist hinge kosutust ja tervenemist
ja mis tõeliselt peegeldasid seda Jumalat,
kes mind päästis ja tagasi elule tõi.
Kuid rääkides nüüd sellest lähedasest inimesest,
kellest varem mainisime -
kuidas see lähedus tekkis?
See tekkis selle kaudu, et...
See on tegelikult hästi liigutav lugu.
Ta elustas mind ja aitas mul ikka siia ilma jääda.
Ja nii sai see lähedane inimene mulle korraga väga kalliks,
samas kui kõik olukorrad olid ju täiega meie vastu.
Kuid ta hakkas hoolitsema mu eest
ja tänaseks siis on temast saanud mu naine.
Temast, kes ta mind elustas.
Kuid Jumal ise nägi ja planeeris seda kõike.
Usun, et mitte ükski teine naine poleks olnud võimeline selleks
ega oleks ka olnud võimeline kulgema minu kõrval
Sa saad küll veel vaba sõna,
aga sellega lõpetame siinkohal me jutuajamise esimese osa
ja jätkame kogu looga järgmises saates.
Usun, et vaatajatele jääb kindlasti huvi saada teada,
mis sai edasi, kui Jeesus tuli su ellu
ja mis su elus edasi juhtus.
Kuid hetkel sulle siis vaba sõna.
Tahaks öelda kõigile teile,
kes te olete mõelnud, et te vajate Jumala abi.
Tahan öelda, et Ta on päriselt olemas ja Ta on elav Jumal.
Millised iganes ka te eluolukorrad poleks -
ükskõik, kui valusad ja rasked need poleks -
paluge Jumal endale appi.
Ja paluge enda ümber inimesi,
kes tahavad teid toetada ja üles ehitada.
Inimesi, kes kannavad südames seda sama elavat Jumalat.
Nii leiate ka selle abi ja taevase Isa.
Isegi, kui oleyte täiesti orb, on teil siiski Isa taevas.
Nii et olge väga õnnistatud
ja ma loodan südamest,
et suudan oma tunnistusega tuua midagi esile ja julgustada teid.
Aitäh Samppa selle esimese saate eest!
Meil jäid nii paljud asjad su eluga seoses rääkimata.
Eriti, kui mõelda ka, et oled vaid üks sellistest lastekodu lastest,
keda Soomes on ju tegelikult sadu ja sadu.
Ja selleks, et mitte kõigil poleks nii raske nagu sul oli,
saame ka paluda, et ühiskonnas leitaks lahendus
ja Jeesus võiks palju varem tulla inimeste ellu.
Just nii.
Ka selleks, et paljude elud saaks säästetud
ja nad ei peaks käima läbi sama teed, mida mina.
Aitäh sulle ja näeme taas järgmises saates!
Soovides toetada TV7 tööd, võite helistada 900 1770 (hind 10 eur)
või teha pangaülekande, leides me andmed www.tv7.ee Aitäh!
Tõlge: Anne-Ly Raukas