Tervetuloa Isännän pöydässä ohjelmaan. Olen Martti Ojares ja -
tänään vieraanani on Eero Ketola. Tervetuloa Eero. - Kiitos.
Sinä asut tänä päivänä Salossa mutta et ole siellä syntynyt.
Tai nykyisin Perniö, jossa olet syntynyt, kuuluu Saloon.
Millaiseen kotiin synnyit ja oliko koti uskovainen?
Synnyin kotiin, jossa isä oli töissä Valtion rautateillä.
VR niin kuin sanottiin silloin ja vieläkin.
Äiti oli kyläkaupassa töissä.
Minulla on yksi sisar, jonka kanssa siinä asuimme.
Koko lapsuus ja nuoruus oli aika lailla -
tämän VR:n ympärille kietoutunut.
Olimme aseman lähellä, -
silloin vielä viimeiset höyryveturit menivät rantaradalla.
Ystävien isä, äiti, vanhemmat jopa iso- vanhemmat olivat olleet VR:n töissä.
Aina kun leikimme ja kilpailimme, niin oli tuttu ja turvallinen miljöö.
VR yhdisti meidät ja siitä saimme paljon -
nuoruudenkin esimerkkiä elämästä.
Katsella junaliikennettä ja miten ihmiset menevät junaan, -
miten isä lähtee töihin ja se oli -
tutun turvallinen elämänpiiri kaikin tavoin.
Siinä tosiaan vartuin ja elin siihen asti, että lähdin kotoa pois -
ja hakeuduin töihin. Todella hyvät muistot jäivät siitä elinpiiristä ja -
myöskin tietysti vanhemmista.
Siinä tilanteessa kristilliset asiat ja uskoon liittyvät asiat -
eivät mitenkään kiinnostaneet.
Voi oikeataan sanoa, että sekin sana "kiinnostaneet" on väärin, -
koska ei sitä ajatellut ollenkaan, että olisi voinut edes kiinnostua.
Kukaan siellä kyläyhteisössä ei kertonut Jeesuksesta.
Rippikoulussa kävin sitten läheisessä kirkossa ja jäi todella hyvät muistot.
Mutta opetus, minkä kuulin -
meni toisesta korvasta sisään ja toisesta ulos, niin kuin sanotaan.
Se ei tarttunut elämään. Niin elämä jatkui -
niin kuin muidenkin sen ikäisten nuorten tällaisessa ympäristössä.
Salo oli lähin kaupunki ja siellä käytiin viikonloppuisin nuorten kanssa.
Vietettiin nuorten elämää ja niin elämä jatkui kunnes menin töihin -
jo ennen armeijaan lähtöä.
Menin töihin kaupunkiin suureen firmaan, jossa oli yli 100 puuseppää.
Teimme Saloran televisiolaatikkoja siinä työssä.
Se oli siihen aikaan oikein suurtyöllistäjä, -
Salora Salossa ja hyvin kuuluisa yhtiö.
Silloin tehtiin televisiolaatikot puusta.
Minun tehtäväni oli hioa etulevy, jota maskiksi sanottiin.
Viilu oli 1,6 millistä, että ns. puhki meni.
Usein oli pähkinä palisanteria ja muuta.
Sitä ennen olin ammattikoulussa.
Itse asiassa työpaikka tuli aika erikoisen asian takia.
Nimittäin kun olin opintoni päättänyt ja opettaja keräsi meidät ympärilleen.
Hän sanoi, että täällä on monia puusepän firmoja -
missä tehdään Saloran televisiolaatikkoja.
Parhaat puusepät menevät Virtasen puusepänliikkeelle.
Vähän huonommat viedään Liljavirta nimiseen firmaan.
Sitten opettaja sanoi minulle, -
"Eero, et sinä oikein kovin hyvä puuseppä ole.
Et pääse Virtaselle, sinut viedään Liljavirralle."
Sinä päivänä, kun lähdimme, oli kolme samanlaista ruostunutta -
Transit autoa Salon ammattikoulussa. Ne lähtivät eri firmoihin.
Minä onneton vahingossa astuin siihen ruostuneeseen Transittiin, -
joka vei meidät Virtasen puusepän- liikkeeseen, mihin minua ei suositeltu.
Menin muiden mukana, katsoin paikkoja.
Lopulta työnjohtaja meni pienen pöydän ääreen ja -
laitoimme nimet alle, että tulemme töihin. Siihen aikaan oli töitä.
Kun koulu loppui perjantaina, maanantaina olimme töissä.
Sanoin opettajalle, että menin vahingossa Virtasen liikkeeseen, -
mihin en olisi saanut mennä. Hän oli kiihtynyt ja sanoi, -
että hänen maine voi mennä, kun menit huonona puuseppänä -
mutta ei sillä väliä. Toivottavasti menestyt, kaikkea hyvää.
Kiitin häntä ja niin alkoi työni Virtasen puusepänliikkeessä.
Toki välillä oli lähes vuoden tauko, -
kun menin varusmiespalvelukseen Korppoon Gyltöseen.
6 kuukautta olin Hiittisten Örössä merivalvontamiehenä.
Se oli hienoa aikaa. Ei jäänyt mitään stressiä armeijan ajasta.
Sitten palasin työpaikalle.
Jälkeenpäin sanoit, että puupöly ja kaikki alkoi inhottamaan.
Tuntui, ettei mikään ole hyvä.
Sitten tuli sellaista, joka muutti elä- mässä monia asioita. Käytkö sitä läpi.
Todella se oli siinä mielessä hyvä työpaikka, että sai työpaikan -
ja elannonkin nuori mies. Se työympäristö kyllä ei miellyttänyt.
Koneiden ääni oli tavattoman voimakas.
Ympärillä oli yläjyrsin miehiä ja paljon yläjyrsimiä.
Käyttöpäällikkö oli joskus aika ilkeä minulle.
Samoin lähellä olevat puusepät. Tosiaan oli pölyistä se työ.
Kun kotona niistin, niin tiesin, mitä olin tehnyt.
Jos tuli harmaata pölyä niistäessä, olin hionnut pähkinäpuuta, -
jos mustaa, niin palisanteria, jos ruskeaa niin tiikkilevyjä.
Siitä aina tiesin, mitä olin tehnyt töissä.
En oikein nauttinut siitä työpaikasta. Jotenkin vastenmielinen.
Sitten tapahtui tapaaminen erään miehen kanssa, -
jolla oli jotain, mitä sinulla ei ollut. - Kyllä.
Se muutti. Siitä työpaikasta tuli paras, mitä maailmassa voi olla.
Työkaverit olivat parhaita ystäviä. Käyttöpäällikkö tuli -
parhaaksi ystäväksi. Koneiden äänikin vähän niin kuin väheni.
Kaikki oli kaunista ja miellyttävää. Se todella muuttui.
Muistan sen ajan. Se oli kesäkuun alussa 1974.
Vieressä oleva puuseppä kahvitunnilla -
istui televisiolaatikon kuoren päällä.
Hän otti eväitä ja luki pientä kirjaa.
Katsoin häntä ja sanoin, että mikä tuo pieni kirja on?
Mitä luet kahvitunnilla?
Hän sanoi, että pieni kirja on Uusi Testamentti.
"Kävin lauantaina Helsingissä, tulin uskoon ja -
nyt Jeesus asuu minun sydämessäni."
Tämä oli ensimmäinen kerta elämässä, kun havahduin, -
että joku sanoo "Jeesus asuu sydämessäni."
Onko edes mahdollista, että Jeesus asuu ihmisen sydämessä?
Siitä hetkestä lähtien kiinnostuin hengellisistä asioista.
Kaivoin esiin pienen UT:n kotona.
Se oli vähän rypistynyt, huonosti käsitelty mutta oli olemassa.
Aloin lukemaan Uutta Testamenttia.
Aina kun pääsin kotiin töistä, vähän söin ja taas.
Kiinnosti niin, se Raamatun Sana, mitä Jeesuksesta puhutaan.
En tiennyt, että pitää laittaa päivämää- rätkin ylös milloin tulee uskoon jne.
Muistan, että viikko ennen kesälomaa 1974 jälleen tein sitä työtä.
Työtä tehdessäni havahduin siihen, että minähän uskon tämän sanoman.
Silloin tapahtui muutos työympäristös- sä. Minähän uskon sanoman.
Työtä tehdessä, työnantaja maksoi palkankin, kun tulin uskoon työaikana.
Ei varsinaisesti ollut saarnaajaa tai hengellistä musiikkia.
Vain arjen keskellä työpaikalla tulin uskoon.
Silloin kaikki muuttui sydämessä.
Itse asiassa mikään ei ollut muuttunut. Vain oma sydämeni muuttui.
Muistan, kun avasin sivuovet työpaikassa, kaunis kesäinen päivä.
Linnut lauloivat ja kaikki tuntui kauniilta ja uudelta.
Myöhemmin Raamattua lukiessani vasta havahduin, että -
tämä on se, mitä sanotaan Johanneksen evankeliumissa.
Ihminen syntyy uudesti Jumalan lapseksi.
Vaikka siitä on paljon aikaa kulunut, se on niin läheinen ja tuore asia.
Sitä ei saa sydämestä. Se on vaan siellä, ihana päivä, elämän muutos.
Sitten tapahtui toinen hyvin merkittävä asia.
Ensin oma uskoontulo mutta mitä tapahtui teetuvassa?
Ensimmäisen kerran, kun menin teetupaan, se oli jännittävä hetki.
Ujostutti hengelliset asiat vielä alussa -
mutta menin tutustumaan nuoriin teetuvassa.
Olivat tehneet jo vuosia työtä ja se oli todella suosittu paikka Salossa.
Siihen aikaan nuoret olivat perjantaisin kadulla.
Teetuvassa kävi kymmeniä nuoria iltaisin.
Siellä tytöt kertoivat Jeesuksesta tytöille, pojat pojille, -
takahuoneessa rukoiltiin ja keskellä oli keittiö, missä keitettiin teetä.
Vastuuhenkilö esitteli, että "Täällä on Eero, uusi uskovainen.
Tule Eero tervehtimään työntekijöitä."
Muistan rivin tyttöjä ja tervehdin jokaista.
Yksi tytöistä oli Tellervo, josta myöhemmin tuli minun aviopuolisoni.
Löysin vaimoni teetuvasta.
Hän oli jo nuorena tullut uskoon, 15-vuotiaana, ja -
palveli koko sydämestään Jeesusta. Oli mukana kahdessa kuorossa.
Hän piti tyttökerhoa. Oli monissa seurakunnan töissä.
Oli lastentarhaopettaja varsinaisesti työssään.
Siitä se rakkaus alkoi ja jo seuraavana kesänä -
menimme kihloihin ja marraskuussa avioiduimme.
Se oli todella iso asia elämässä. - Tämä oli selvä Jumalan johdatus.
Ajatellen sitä, että Jumalan suunnitel- ma oli, että lähdet lähetyskentille.
Se on elämääsi hallinnut hyvin kauan.
Kerrotko, miten lähetyshomma alkoi ja missä kaikissa maissa olet ollut?
Vaimollani, koska hän oli jo nuorena tullut uskoon ja -
oli jo nuorena selvä tietoisuus siitä, että hän lähtee lähetystyöhön.
Kun tulin mukaan, niin ymmärrettävästi lähdemme yhdessä.
Minulle lähetystyö oli sellainen asia, -
jota en ajatellut nuorisotyöntekijänä. Olin jo palkattunakin.
Vuonna 1980 tein matkan vanhan lähetystyöntekijän, -
Eelis Pehkosen kanssa Thaimaahan, -
jossa hän oli ollut melkein koko elämänsä lähetystyössä.
Se matka synnytti lisärakkautta lähetystyöhön, -
ulkomailla asuviin ihmisiin ja erilaisiin kulttuureihin.
Vaimon kanssa yhdessä rukoilimme ja teimme päätöksen.
Se ei ollut tunteellinen tai nopea päätös vaan vuosien prosessi.
Halusimme lähteä, jos vain Jumala johdattaa ja avautuu mahdollisuus.
Minulla oli siinä vaikeuksia, -
koska silloin oli yhteiskoulu ja kansalaiskoulu, -
olin kansalaiskoulussa, jossa ei ollut englanninopetusta.
En osannut "yes" enkä "no". Mietin, miten minä pärjään.
Niinpä pääsin kielikouluun.
Olin 2 vuotta kielikoulussa ja opettelin englantia ja Suomen kielioppia, -
mikä oli melkein vaikeampi.
Ilman Suomen kieliopin hallintoa on vaikea oppia vieraita kieliä.
Olimme myöskin Englannissa kielikoulussa.
Hivenen sitä aikaisemmin eräs Pohjanmaan helluntaiseurakunta -
Kauhavalla kertoi, ettei heillä ole vuosiin ollut lähettejä.
"Lähdemme kannattamaan ja voit tulla nimikkolähetiksi puolisosi kanssa."
Mukaan tuli myös Jalasjärvi, Kortesjärvi ja Ilmajoki -
ja niin oli taloudellinen puoli selvillä, -
mikä on lähetystyössä tärkeää, -
että hengellisen lisäksi on talous kunnossa.
Nämä seurakunnat innokkaasti lähettivät meidät.
Heidän lähettinään olimme koko ajan.
Ensin yli 3 vuotta Papua Uusi-Guinealla, -
lähes 6 vuotta Albaniassa ja lähes 6 vuotta vielä Makedoniassa, -
nykyisessä Pohjois-Makedoniassa.
Nämä olivat tietysti uskoontulon, avioliiton ja -
perheen perustamisen jälkeen todella hieno asia elämässä.
Näistä nyt poimin Albanian, koska se on -
hyvin mielenkiintoinen maa Euroopassa.
Se on kuulunut milloin Neuvostoliiton yhteyteen henkisesti, -
milloin Kiinaan jne.
Millaisia vaiheita siinä on ollut ja millaisia kokemuksia on Albaniasta?
Menimme sinne vuonna 1996.
1991 tämä maa, mikä oli todella erittäin vaikea maa, -
julistautui maailman ensimmäiseksi ateistiseksi valtioksi.
Kaikki uskonnollinen toiminta oli kielletty.
Ortodoksikirkot, moskeijat oli tuhottu tai tehty kulttuurimonumenteiksi.
Ilmapiiri on käsittämätön silloinkin vaikka siitä oli lähes 5 v. kulunut.
Se oli aivan säätelemätön ja erikoinen ilmapiiri.
Kaduilla ja kodeissa missä tahansa.
Ei ollut kristillistä perinnettä uusilla sukupolvilla.
Vanhoilla oli vielä jonkinlainen muisto kristillisyydestä, -
mikä siellä tarkoitti ortodoksisuutta ja pohjoisessa katolista kirkkoa.
Evankeliset seurakunnat ja uskovat Enver Hoxhan pitkissä -
vainoissa tuhottiin täysin. Edes maanalaista seurakuntaa ei ollut.
Ehkä 5-6 ikääntynyttä uskovaa oli elossa.
Siinä mielessä työ aloitettiin alle nolla pisteen.
Todella lyhyessä ajassa yli 60 lähetysjärjestöä aloitti työn.
Siinä on nyt 30 vuotta kulunut.
Todella paljon lähetystyöntekijöitä meni.
Muiden maiden kuin Suomen lähetit olivat opiskelleet albaniaa, -
joka on vaikea kieli, Jugoslavian, silloisen Kosovon maakunnassa.
Heti kun rajat avautuivat he pääsivät sisälle.
Se oli erikoista asiaa ja tapahtui yllättäviä tapahtumia, -
mitä suomalainen ei voinut ymmärtää.
Kun siellä oli niin vahva diktatuuri, -
niin miten se oli vaikuttanut mielestäsi kansaan?
Olivatko he apaattisia ja mikä se elintaso oli siellä?
Elintaso siinä vaiheessa oli todella alhainen.
Monta kertaa ruoastakin oli pulaa, ei saanut kunnolla ostettua ruokaa.
Polttoainetta siinä vaiheessa sai jo autoon.
Eivät ihmiset oikeastaan olleet siinä mielessä apaattisia.
Lähinnä he olivat täynnä jonkinlaista energiaa.
Nyt oli heillekin uusi elämä, uusi mahdollisuus yhteiskuntanakin tullut.
Oli uteliasta kiinnostusta kaikkia länsimaita kohtaan -
ja oli halu lähteä liikkeelle.
Nuori sukupolvihan todella ajatteli eri tavalla kuin vanhemmat, -
jotka olivat itse rikkoneet niitä kirkkoja. He monesti sanoivat, -
etteivät he voi tulla kirkkoon, kun olivat tehneet paljon pahaa.
"Olemme rikkoneet tämänkin."
Fierissä, missä asuimme, tapasin monia, -
eivät niin vanhuksia olleet, minusta vähän vanhempia,
jotka sanoivat rikkoneensa kirkkoa. Miten he voivat saada anteeksi.
Kerroimme, että Jeesus antaa kaikki synnit anteeksi.
Tästä lähdetään. Tervetuloa tilaisuuksiin kuuntelemaan.
Nuori sukupolvi oli alkuvaiheessa niin kiinnostunut.
Tuhansia ja tuhansia Uusia Testamentteja jaettiin.
Meillä oli Fierissä seurakunta.
Se on tehdaskaupunki, jonka ympäristössä on isot öljykentät, -
mitä Suomessa ei oikein tiedetäkään. Albaniassa on isot öljykentät.
Eräässä vaiheessa oli yli 100 nuorta seurakunnassa, -
oliko vanhin 30-vuotias koko seurakunnassa.
Sitten kevään 1997 anarkian ja aseellisen -
kansalaistottelemattomuuden aikana 30 % jäsenistöstä muutti Italiaan, -
Kreikkaan ja jopa USA:han.
Se katkaisi työn mutta vielä tänä päivänä -
seurakunta toimii ja on iloinen.
Ne nuoret ovat nyt vastuussa ja kasvaneet vastuuseen ja toimintaan.
Koko Albaniahan on ihan erilainen kuin silloin.
Valitettavasti myöskin suuri kiinnostus hengellisiin asioihin on muuttunut -
haluksi "Vielä parempi auto, vielä parempi talo" jne.
Se on yleistä monille Itä-Euroopan maille.
Varmaan sama kuin Baltian maissa.
Elintason tavoittelu on ottanut hallitsevan roolin.
Siinä helposti kristillisyys ei pääse kasvamaan, niin kuin olisi pitänyt.
Kaikkien matkojen aikana olet kirjoittanut -
suomalaisiin sanomalehtiin ja erilaisiin lehtiin.
Olet kertonut näistä maista ja lähetystyöstä.
Mitä maita olet kuvannut ja kuinka paljon olet vuosien aikana kirjoittaa?
Laskeskelin arkistosta, -
vaikka aluksi ne eivät olleet tietokoneella mutta lopuksi oli.
Yli 4000 artikkelia olen kirjoittanut lehtiin.
Ihan kaikenlaisiin lehtiin, mitkä ovat ottaneet, yli 22 lehteen.
Ihmiset olivat todella kiinnostuneita lukemaan Albaniasta, -
miten siellä eletään ja myös Papua Uusi-Guinealta, Sri Lankasta.
Todella mielenkiintoisia aiheita ja työn ohessa aiheita tuli.
Monet tapahtumat ovat jääneet todella syvälle sydämeen.
Sain mm. luontevasti lyhyen haastattelun -
Makedonian silloiselta presidentiltä, Boris Trajkovskilta.
Hän oli muuten koko Balkanin historian ensimmäinen -
protestanttinen valtion päämies. Elävässä uskossa oleva.
Sain haastattelun. Tosin turvamiehet pysäyttivät ja sanoivat: -
"Kuka olen ja mihin menen?" Sanoin haluavani tervehtiä presidenttiä.
Hän näki minut ja kun sanoin olevani Suomesta -
hän naurahti, että mitä suomalaiset täällä tekee?
"Olen lähetystyössä" ja hän antoi pienen haastattelun.
Muutama kuukausi sen jälkeen kuoli traagisesti lento-onnettomuudessa -
Bosnia Hertsegovinassa, Mostarin lähellä. Todella surullinen asia.
Albanian kaaoksessa - vaikka se oli järkyttävää - paljon tuli kerrottua.
Tamili tiikerien alueella Sri Lankassa sain tehdä muutamia juttuja.
Monissa paikoissa on ollut todella mielenkiintoista.
Lähinnä arkinen elämä on aina kiinnostanut.
Papua Uusi-Guinealla muistan iltayön, kun naapurikylästä tuli mies, -
että voitteko tulla auttamaan, vaimoni on synnyttämäisillään.
Yleensä emme koskaan ajaneet yöllä. Otin 12 henkilön pienen bussin.
Aluksi mietin etten varmasti lähde mutta tuli sydämeen olo, että täytyy.
Sen takia täällä ollaan. Lähdin kylään, ei ollut montaa kilometriä, sateinen yö.
Tuntui, että joka ainoa viidakon sammakko loikki tielle.
Auton perä heilui sammakkojen alla ja iso pytonkin oli tiellä.
Kaatuneen puun vieressä oli tämä nainen juuri synnyttämäisillään.
Takaovista nostimme hänet autoon.
Huomasin, että joka puolelta tulee kyläläisiä.
Siellä oli tapana, että koko kylä yhdessä osallistuu.
Vedin ykkösen päälle ja auto oli ihan täynnä, juuri ja juuri lähti.
Veimme Puloloon terveyskeskukseen, -
paikkaan, joka vastaa jotain suomalaista kanalaa.
Ei mikään siisti ja vein hänet synnyttämään.
Aamulla aikaisin joku kolkutti oveen.
Ihmettelin, että kuka voi olla aamulla aikaisin.
Se äiti oli jo synnyttänyt ja hän oli paljain jaloin miehensä kanssa -
kävelemässä kohti kotikylää.
Hän nosti vauvan ja sanoi, että antaa sille poikavauvalle minun nimen.
Olkoon vauvan nimi Ero, kun eivät osaa sanoa Eero.
Minulla oli paljon nimiä; Eero, Ero, Aaron, Hiro, Hiron monenlaisia.
Siellä on yksi Eero-niminen poika, kun autoin häntä.
Siitä jäi miellyttävä muisto.
Lähetystyö ei ole vain isossa tai pienessä kirkossa saarnaamista.
Lähinnä arjesta elämä muodostuu, rakkaudesta ihmisiin.
Tällä tavalla käytännössä oli hieno osoittaa esimerkkinä, -
miksi olemme lähetystyössä. Auttamassa, että kaikilla ihmisillä -
olisi tulevaisuus ja toivo. Tämä on lähetystyön tarkoitus.
Oliko siellä tilanteita, joissa ne, -
jotka eivät halunneet lähetystyötä tehtävän, olisi aiheuttanut harmia, -
vai oliko kaikki myötäsukaista?
Yllättävää, että ei koskaan tai ainakaan minulle ole tullut.
Ei mitään ryöstetty, ei tehty pahaa eikä kiusattu.
Vain positiivista on tapahtunut. Kaikki ovat olleet, Albaniassakin.
Toki ateistisuus ei loppunut vuodessa, että nyt kaikki on unohdettu.
Kyllä ihmisille jäi uskonnottomuus sydämeen.
Eivät hekään olleet vihaisia. He kunnioittivat rehellistä ihmistä, -
joka haluaa tehdä parhaansa ja kertoa Jeesuksesta.
Ei kukaan tehnyt pahaa, että "Miksi olet täällä, lähde pois".
Salaiset poliisitkin, jotka vähän aikaa seurasivat minua Ohridissa.
Silloin oli vielä muutosvaihe Makedoniassa.
Alussa ei saanut tuoda kuin yhden Raamatun. Nyt sekin on muuttunut.
Kadulla kävellessäni pikkulapset huusivat, että hello commander.
Katsoin taakseni, niin salainen poliisi, minkä lapset tunsivat, varjosti -
mutta eivät hekään olleet vihaisia. He tulivat kylään.
Yhden poliisin kanssa, joka meitä kumpaakin seurasi, -
olemme kirjeenvaihdossa sähköpostilla, olemme hyvä ystävät.
Kaikki, vaikka eivät uskoneet Jeesukseen, olivat myönteisiä.
Teillä oli enkelivartio kaikessa missä liikuitte.
Kyllä me niin koettiin.
Sanoinko, että jokainen elämä on täynnä ihmeitä.
Emme vain huomaa sitä. Jumala varjelee, auttaa ja siunaa.
Oli todella vaarallisia tilanteita.
Nyt jälkeenpäin, kun lukee, niin käy kylmät väreet, -
että olenko todella ollut tuollaisessa paikassa.
Silloin havahtuu siihen, että Jumala johdattaa jokaista ihmistä.
Eero tässä on minuutti aikaa, niin voit katsojille vielä kohdentaa jotain, -
mitä Pyhä Henki antaa sanottavaksi, ole hyvä.
Lähinnä haluaisin sanoa, mistä puhuttiinkin, -
että jokainen meistä ihmisistä on tärkeä Jumalalle.
Jokainen voi tehdä tärkeän elämäntyön -
luovuttamalla Jeesukselle oman elämän -
ja sitä kautta tehdä työtä, kertoa muillekin.
Elää arjen keskellä sellaisena kuin on, eikä yrittää mitään.
Olla kristittynä kristittyjen keskellä, ja muistaa tärkeä Raamatun Sana.
Fil. 1:6. "Hän joka on aloittanut meissä hyvän työn, -
on sen saattava täytäntöön." Tärkein työmaa tapahtuu omassa sydämessä.
Täällä Jumala tekee työtään, kehittää ja kasvattaa meitä.
Työ ei ole tärkein vaan työmaa, oma sydämemme, -
jossa Jeesus tekee työtä.
Kiitos Eero Ketola tästä vajaasta puolesta tunnista, -
missä olemme käsitelleen asioita elämässäsi.
Ennen kaikkea, miten siinä näkyy Jumalan punainen lanka, -
joka on johdattanut sinua ensin uskoon Saloralla ja sitten teetuvalla -
ja johdattanut viemään hyvää sanomaa moneen maahan.
Siitä, kun astuin väärään ruosteiseen Transittiin, kaikki alkoi.
Aamen. Kiitos. Siunausta sinulle. - Kiitos, että sain käydä.
Olet juuri katsonut Isännän pöydässä ohjelman.
Mikäli ohjelmasarja on koskettanut sinua -
voit olla tukemassa ohjelmasarjan tuottamista.
Voit soittaa numeroon 0600-10177 -
tai lahjoittaa ruudussa näkyvälle pankkitilille -
käyttäen viitenumeroa 8617.
Kiitos tuestasi.
Tekstitys: Mauri Porkola