ISANDA LAUAS
Tere tulemast saatesse!
Mina olen Martti Ojares
ja mu tänane külaline on Eero Ketola.
Tere tulemast Eero! - Tänan!
Sa elad täna Salos, aga sa ei sündinud seal.
Sa sündisid Perniös, mis kuulub täna Salo linna alla.
Millisesse perre sa sündisid? Oli teil usklik kodu?
Ma sündisin perre, kus isa töötas Riigi Raudteel (VR).
Ema töötas külapoes.
Mul oli üks õde, kellega elasime koos.
Kogu me lapsepõlv ja noorusaeg keerles suuresti raudtee ümber.
Me elasime jaama lähedal.
Siis käisid randa veel viimased auruvedurid.
Kõigi me sõprade vanemad või vanavanemad töötasid raudteel.
Meie mängukeskkond oli alati turvaline.
Soome Riigiraudtee (VR) ühendas meid.
Saime tol ajal elust palju mitmeid eeskujusid.
Vaatasime, kuidas rongid liiguvad ja kuidas inimesed rongile lähevad.
Samuti, kuidas isa tööle läheb.
Me elu oli igati väga turvaline.
Siis sain suureks ja läksin kodust ära.
Läksin ise tööle.
Mu elukeskkonnast ja muidugi ka vanematest
jäid head mälestused.
Kristlikud asjad ja usuasjad mind tol ajal ei huvitanud.
Sõna "ei huvitanud" on tegelikult vale.
Ma isegi ei mõeldud nende asjade peale,
mistõttu ei saanud neist ka huvituda.
Me küla kogukonnas ei rääkinud mitte keegi Jeesusest.
Ma käisin leerikoolis lähedal asuvas kirikus.
Sellest jäid ka väga head mälestused.
Aga see õpetus, mida ma seal kuulsin,
see läks ühest kõrvast sisse, teisest välja.
See ei juurdunud mu ellu.
Mu elu jätkus samamoodi kui teistegi noorte elu me ringkonnas.
Käisime noortega nädalalõppudel Salos,
mis oli meile lähim linn.
Seal veetsime oma aega.
Nii me elu jätkus, kuni läksin veel enne sõjaväge tööle.
Läksin tööle ühte firmasse, kus oli üle 100 puusepa.
Tegime seal Salorale telekate korpusi.
Salora oli omal ajal Salos väga kuulus ja suur tööandja.
Sel ajal tehti telekakorpused puust.
Minu tööks oli lihvida esipaneele.
Need tuli lihvida 1,6 mm paksuseks.
Meil oli pähklipuu, palisander ja teised puud.
Enne seda käisin ametikoolis.
Muide, selle töökoha sain ma ka väga erilisel moel.
Kui olime oma õpingud lõpetanud, kogus õpetaja meid kokku
ja ütles, et on mitu puutööfirmat, kes teevad Salorale telekate korpusi.
Ta ütles, et parimad puusepad lähevad Virtaneni puutööfirmasse
ja natuke halvemad puusepad viiakse Liljavirta puutööfirmasse.
Siis aga ütles õpetaja mulle: "Eero, sa pole tegelikult väga hea puusepp.
Sa ei saa Virtaneni juurde, vaid lähed Liljavirta juurde."
Kui oli mineku päev,
oli Salo ametikooli õuel kolm vana roostes Transit bussi,
mis läksid erinevatesse firmadesse.
Istusin kahjuks sellesse Transitisse, mis viis meid Virtaneni juurde.
Sinna, kuhu ma poleks pidanud saama.
Aga ma läksin koos teistega ja me vaatasime töökohad üle.
Lõpuks läks töödejuhataja laua taha ja pani kõik me nimed kirja,
öeldes, et jääme sinna tööle.
Tol ajal oli tööd.
Kool lõppes reedel ja esmaspäeval olime juba tööl.
Ütlesin siis õpetajale,
et kahjuks juhtus nii, et eksikombel läksin Virtaneni juurde -
sinna, kuhu ma poleks saanud minna.
Ta oli natuke ärritunud ja ütles, et võib kaotada oma maine,
kuna läksin halva puusepana sinna.
Aga tegelikult polnud sel vahet.
Ta ütles: "Loodetavasti hakkab sul seal hästi minema!"
Tänasin oma õpetajat
ja nii algaski mu tööelu Virtaneni puusepa äris.
Aga vahepeal oli ligi aastane paus, kui läksin Korpoosse sõjaväkke.
6 kuud olin merevalves, mis oli tore aeg.
Sõjaväest ei jäänud mulle mingit halba muljet.
Siis läksin oma tööle tagasi.
Oled tagantjärele öelnud,
et puutolm ja kõik muu hakkas veidi närvidele käima.
Paistis, et sealt ei tule midagi head.
Aga siis tulid mõned asjad, mis muutsid su elu.
Räägi sellest.
See oli hea, et ma sain töökoha, mis oli iseenesest hea töökoht.
Sellest tööst ma ennast noorena ka elatasin,
aga töökeskkond mulle ei meeldinud.
Masinate müra oli tavatult vali.
Seal oli ka saeveski.
Vahel oli ka vahetusevanem väga vastik inimene.
Ka minu jaoks.
Samuti oli puutolm vastik.
Kui koju läksin, teadsin alati, mida olin päeval teinud.
Kui tolm oli hall, olin töödelnud pähklipuud,
kui must, siis roosipuud ja kui pruun, siis tiikpuud.
Siis ma teadsin, millist puud olin töödelnud.
Kuid ma ei nautinud oma tööd ja tegin seda pigem vastumeelselt.
Siis aga kohtasid üht meest,
kellel oli midagi sellist, mida sinul polnud.
Jah ja sellest töökohast sai mulle parim töökoht, mis üldse olla sai.
Mu töökaaslased olid mu parimad sõbrad.
Ka vahetusevanemast sai mu parim sõber.
Ka masinate müratase vähenes. Kõik oli ilus ja meeldiv.
See kõik muutus ühest hetkest.
Oli juunikuu algus 1974. aasta.
Meil oli kohvipaus
ja mu kõrval istus üks puusepp ühe telekakorpuse peal.
Ta võttis väikest einet ja luges ühte väikest raamatut.
Vaatasin teda ja küsisin:
"Mis väikest raamatut sa kohvipausi ajal loed?"
Ta ütles, et see väike raamat on Uus Testament.
Ta ütles, et käis laupäeval Helsingis, sai usklikuks
ja et Jeesus elab nüüd ta südames.
See oli esimene kord mu elus,
kui kuulsin kedagi ütlemas: "Jeesus elab mu südames."
Mõtlesin: "On see üldse võimalik, et Jeesus elab inimese südames?"
Sellest hetkest alates tekkis mul huvi vaimulike asjade vastu.
Kaevasin kodus välja vana väikese Uue Testamendi.
See oli halvas kohas ja halvas seisus, aga siiski olemas,
nii et nii hakkasingi lugema Uut Testamenti.
Alati, kui töölt koju läksin, sõin ja lugesin taas.
Piibli Sõna huvitas mind väga. Ka see, mida Jeesusest räägitakse.
Siis ma ei tulnud selle peale,
et võiks märkida ära kuupäeva, millal ma usklikuks sain jne.
Mäletan vaid, et 1974. aastal - nädal enne suvepuhkust,
tehes jälle oma tööd,
märkasin, et ka mina usun seda sõnumit.
Siis toimus muutus meie töökeskkonnas.
Enne ma ei uskunud seda sõnumit, kuid siis hakkasin tööd tehes uskuma!
Nii et tööandja otsekui maksis mulle veel palkagi
selle eest, et ma tööajal usklikuks sain.
Seal polnud mingit jutlustajat ega mingit vaimulikku muusikat,
vaid ma sain keset argipäeva oma töö juures usklikuks.
Siis muutus ka kõik mu südames.
Kõik muu ju tegelikult ei muutunud.
Ainuke, mis muutus, oli mu enda süda.
Mäletan, kuidas avasin oma töökohas külgukse.
Oli ilus suvepäev, linnud laulsid. Kõik tundus nii ilus ja uus.
Hiljem Piiblit lugedes avastasin,
et see on just see, millest kirjutatakse Johannese evangeeliumis -
uuestisünd.
Inimene sünnib uuesti Jumala lapseks.
Sellest on küll palju aega möödas,
aga see on ikka nii lähedane ja värske.
See elumuutus oli väga tore päev.
Siis juhtus su elus teine tähtis asi.
Esimene oli su enda usuletulek, aga mis juhtus seal teetoas?
Kui ma esimest korda sinna teetuppa läksin,
oli see väga põnev hetk.
Vaimulikud asjad polnud mul veel väga selged,
aga ma läksin kohale
ja tutvusin nende noortega, kes seal teetoas olid.
Nad olid seal aastaid tööd teinud.
See teetuba oli Salos väga hinnatud koht.
Usklikud käisid reedeti tänavail kuulutamas
ja nii käis seal teetoas kümneid ja kümneid noori.
Tüdrukud rääkisid Jeesusest tüdrukutele
ja poisid poistele.
Tagaruumis palvetati.
Keskel oli mingi köögi moodi asi, kus keedeti teed.
Siis üks töötegija ütles: "Siin on Eero - uus usklik!
Tule ütle meile tere!"
Mäletan seda tüdrukute rivi, keda ma seal tervitasin.
Üks nendest tüdrukutest oli Tellervo, kellest hiljem sai minu abikaasa.
Nii, et ma leidsin omale teetoast naise.
Ta sai juba 15-aastasena usklikuks, teenides Jeesust kogu südamest.
Ta laulis kahes kooris ja juhtis ka tüdrukute klubi.
Ta oli mitmes koguduses lastetöö tegija.
Sealt see armastus algaski
ja järgmisel suvel me juba kihlusime ning novembris abiellusime.
See oli meie elus suur sündmus.
See oli suur Jumala juhtimine selles võtmes,
et pidid minema misjonipõllule,
kus oled veetnud väga pika aja oma elust.
Räägi, kuidas see misjonitöö algas ja kus maades oled olnud?
Mu naisel, kes noorena usklikuks sai,
oli juba noorena teadmine selle kohta, et ühel päeval läheb ta misjonitööle.
Kui ma temaga abiellusin, oli arusaadav, et läheme koos.
Olin siis noortetöö tegija
ja misjonitöö peale polnud eriti mõelnudki.
Aga 1980. aastal tegin ühe vana misjonäri Eelis Pehkoneniga
reisi Taisse.
Ta tegi seal peaaegu kogu oma elu misjonitööd.
See reis kasvatas minus rohkem armastust misjonitöö vastu.
Samuti välismaal elavate inimeste ja erinevate kultuuride vastu.
Palvetasime koos naisega ja otsustasime.
See polnud mingi tunnetel põhinev otsus,
vaid selle taga oli aastatepikkune protsess.
Otsustasime, et tahame minna misjonitööle,
kui vaid Jumal juhib ja võimalus avaneb.
Mul olid sel ajal teatud raskused.
Olin noorpõlves käinud koos õega koolis,
kus ei õpetatud inglise keelt.
Nii ei osanud ma inglise keeles isegi "Yes" ega "No" öelda.
Nii tekkiski küsimus, kuidas ma hakkama saaksin?
Siis läksin keeltekooli, kus õppisin 2 aastat inglise keelt.
Samuti ka soome keelt, mis oli inglise keelest raskemgi veel.
Ilma soome keele oskuseta on raske õppida võõraid keeli.
Käisime ka Inglismaal keeltekoolis.
Veel seal olles teatas Kauhava nelipühi kogudus meile,
et neil pole aastaid olnud misjonitöö tegijaid,
kuid nad oleks valmis toetama meid
ja me võime abikaasaga olla kui nende poolt läkitatud.
Kauhava kogudusele lisandusid Pohjanmaalt
veel Jalasjärvi, Kortesjärvi ja Ilmajoki.
Sellega oli meil majandusliku poolega korras.
See on misjonitöös väga tähtis.
Lisaks vaimulikule poolele
peab ka majanduslik pool korras olema.
Nii need kogudused meid läkitasidki.
Olimegi kogu aeg nende misjonärid.
Alguses olime üle 3 aasta Paapuas ja Uus-Guineas.
Ligi 6 aastat Albaanias ja siis ligi 6 aastat veel Makedoonias,
mille praegune nimi on Põhja-Makedoonia.
Peale usklikuks saamist, abiellumist ja pere loomist
olid need elu toredaimad asjad.
Räägi natuke Albaaniast.
See on Euroopas väga huvitav maa.
See maa kuulus kunagi Nõukogude Liidu alla
ja on hiljem olnud Hiina "sõber".
Millised perioodid sul Albaanias olid
ja millised kogemused sul sealt maalt on?
Me läksime sinna 1996. aastal.
Tegu oli eriti raske maaga,
mis kuulutas end maailma esimeseks ateistlikuks maaks.
Kogu usuline tegevus oli seal keelatud.
Ortodoksi kirikud ja mošeed kas hävitati
või muudeti kultuurimälestisteks.
Sealne õhkkond oli enneolematu.
Isegi siis, kui riigi iseseisvumisest oli 5 aastat möödas,
oli sealne õhkkond kaootiline ja teistmoodi.
Seda nii tänavail, kodudes kui ükskõik, kus.
Uuel põlvkonnal polnud mingit kristlikku pärandit.
Vanadel olid jäänud mingisugusedki mälestused kristlusest
mis seal maal tähendas õigeusku ja maa põhjaosas ka katoliiklust.
Evangeelsed kogudused ja liikumised
hävitati Enver Hoxha pikkade tagakiusu aastatega täiesti.
Seal polnud isegi põrandaalust kogudust mitte.
Ainult 5-6 vana evangelisti olid veel elus.
Kogu tööd alustati isegi nö punktist allpool nulli.
Üsna lühikese aja jooksul
alustas seal tööd üle 60 misjoniorganisatsiooni.
Sellest on nüüd 30 aastat möödas.
Paljude maade misjonärid olid õppinud ka albaania keelt,
mis on üsna raske keel.
Kohe peale piiride avanemist oli Jugoslaavias, Kosovo maakonnas
see väga eriline asi, kui nad sinna sisse said.
Seal juhtus üllatavaid asju,
mida soomlane poleks osanud arvatagi.
Seal oli väga tugev diktatuur.
Kuidas see sinu meelest rahvast mõjutas?
Olid nad apaatsed või kuidas? Milline oli sealne elatustase?
Elatustase oli seal väga madal.
Mitmel korral oli ka toiduga raskusi. Poest ei saanud seda vahel osta.
Kütust autodele ikka sai.
Inimesed tegelikult polnudki nii apaatsed.
Nad olid pigem täis teatud energiat
tänu uuele elule ja võimalustele, mis neile olid riigina osaks saanud.
Neil oli uudishimu ja huvi kõige läänemaise vastu.
Neil oli tahe kohe midagi tegema hakata.
Noored mõtlesid teistmoodi, kui vanemad,
kes olid ise neid kirikuid lõhkunud.
Nad ise ütlesid mitu korda,
et nad ei saa me kirikutesse tulla, sest nad on teinud väga palju halba.
Nad lõhkusid ka selle kiriku Fieris, kus me elasime.
Kohtasin ise mitut sellist inimest.
Nad polnudki nii väga vanad. Minust veidi vanemad.
Nad ütlesid, et nad lammutasid selle kiriku
ja küsisid, kuidas nad võiksid selle andeks saada?
Muidugi ütlesime neile, et Jeesus andestab kõik patud.
"Alustame siit ja tere tulemast koosolekutele!"
Aga noored olid algusajal vägagi huvitatud.
Mitu tuhat Uut Testamenti sai laiali jagatud.
Nad olid väga huvitatud.
Meil oli Fieri linnas kogudus, mis asus ühes tehases.
Ümber selle linna olid suured naftaväljad.
Sellest Soomes tegelikult ei teatagi.
Albaanias on suured naftaväljad.
Mingil ajal oli meil koguduses üle 100 noore.
Kõige vanim kogu koguduses oli 30-aastane.
Kuid 1997. aasta kevadel
toimus seal anarhiline relvastatud rahva ülestõus,
mille käigus 30% koguduse liikmetest
kolis Itaaliasse, Kreekasse ja ka USA-sse.
See tegelikult katkestas selle töö, mis hiljem siiski jätkus.
Tänagi veel tegutseb seal kogudus ja nad on rõõmsad.
Need, kes tollal olid seal noored, on nüüd vastutavatel kohtadel.
Kogu Albaania erineb sellest, mis see oli tollal.
Kahjuks on suur huvi vaimulike asjade vastu
asendunud igatsusega
omada veel paremat autot, veel paremat maja jne.
See on tüüpiline paljudes Ida-Euroopa maades.
See on sama nagu Baltimaadeski.
Seal on elatustaseme saavutamine võtnud valitseva rolli.
Seetõttu pole kristlus saanud seal kasvada nii
nagu oleks pidanud.
Nende reiside ajal kirjutasid sa artikleid
erinevatesse Soome ajalehtedesse.
Rääkisid neist maadest, kus sa misjonitööl käisid.
Mitmest maast sa kirjutasid
ja kui palju sa üldse nende aastate jooksul kirjutasid?
Ma täpselt ei tea ja mul polnud alguses ka arvutit.
Kuid lõpuks kogunes üle 4000 artikli.
Kirjutasin ikka pikka aega ja igasugustele lehtedele.
Kokku vist ehk 22-lehele.
Nägin, kuidas inimestel oli huvi lugeda Albaania kohta
ja selle kohta, kuidas seal elatakse.
Kirjutasin ka Paapuast ja Uus-Guineast
ja Sri Lankast.
Kirjutasin tõesti huvitavatel teemadel, mida tuli töö kõrvalt väga palju.
Paljud juhtumid on jäänud ka sügavale südamesse.
Siis õnnestus mul saada ka lühiintervjuu
tolleaegse Makedoonia presidendi Boris Trajkovskiga.
Ta oli muuseas kogu Balkani ajaloos esimene protestantlik riigipea.
Ta oli tõeliselt usklik ja ma sain teha temaga intervjuu.
Muidugi pidasid turvamehed mu kinni
ja küsisid, kes ma olen ja kuhu ma lähen?
Ütlesin, et tahan presidenti tervitada.
Ta nägigi mind.
Ütlesin, et tulen Soomest ja ta naeratas selle peale,
otsekui mõeldes: "Mida soomlased siin teevad?"
Ütlesin, et teen seal misjonitööd ja siis ta andis väikese intervjuu.
Aga mõni kuu hiljem ta hukkus traagiliselt lennuõnnetuses.
See oli Bosnias ja Hertsegoviinas, Mostari linna lähedal.
See oli kurb sündmus.
Mul olid Albaania kaoses huvitavad ajad,
mis oli vapustav.
Sellest rääkisin palju.
Samuti tegin mitu lugu Tamili Tiigritest Sri-Lankas.
Mitmes kohas oli väga tore ja huvitav.
Eriti huvitas mind just kohalik argielu.
Mäletan üht ööd Paapuast ja Uus Guineast,
kui naaberkülast tuli üks mees
ja küsis, kas saaksime neile appi minna,
kuna ta naine hakkas sünnitama.
Tavaliselt me seal öösiti ei sõitnud.
Mul oli selline 12-kohaline väikebuss.
Alguses mõtlesin, et ma ei lähe,
aga südamesse tuli ikka tunne, et peaks minema.
"Selle pärast me ju siin olemegi, et ligimest aidata!"
Nii me läksimegi.
Läksime teise külla.
Teekond polnud pikk. Vihma sadas.
Igal pool olid džungli konnad tee peal. Samuti oli teel üks suur püüton.
Nii ma läksin.
Lisaks oli veel kuskil puu tee peale langenud.
Ta naine hakkas just sünnitama.
Avasin just tagauksed ja tõstsime ta peale.
Siis hakkas igalt poolt tulema külaelanikke.
Mõtlesin: "Kas nad kõik hakkavad nüüd sünnitama?"
Aga seal oli komme,
et sellistel sündmustel osaleb kogu küla.
Istusime autosse ja sõitsime ära.
Sõitsime sealsesse tervisekeskusesse, mis oli võrdne ehk meie kanalaga.
See polnud üldse mingi puhas koht.
Sinna viisime ta sünnitama.
Hommikul olid külaelanikud kohal ja koputasid uksele.
Imestasin, et kes küll nii vara hommikul juba ukse taga on,
aga naine oli ära sünnitanud
ja kõndis koos mehega paljajalu koduküla poole.
Ta tõstis oma beebi üles ja ütles: "See on poiss!"
Ja lisas siis, et ta paneb sellele poisile minu nime.
"Olgu selle beebi nimi Ero!"
Nad ei osanud öelda Eero, vaid Ero.
Mul oli seal palju nimesid - Ero, Error, Aaron, Iro, Hero.
Mitmesugused nimed.
Nüüd on seal üks Ero-nimeline poiss.
Neid seal aidates jäi mulle huvitav mälestus.
Sealne misjonitöö pole see, et jutlustatakse kuskil kirikus,
vaid see väljendub argielus ja armastuses inimeste vastu.
Sellisel moel oli tore näidata praktilist eeskuju,
miks me teeme misjonitööd.
Me aitame inimesi, et neil oleks tulevikku ja lootust.
See ongi misjonitöö eesmärk.
Kas oli ka selliseid olukordi, kus puutusite kokku nendega,
kes ei tahtnud, et te seal misjonitööd teete
ja nad hakkasid teid tüütama?
Või kõik laabus ilusti?
Üllataval kombel ei juhtunud meiega midagi.
Ei röövitud, ei kiusatud ega tehtud muul moel midagi halba.
Ainult positiivsed asjad juhtusid. Üldiselt oli kõik positiivne.
Albaanias ei kadunud ateism ühe aastaga.
Seda ei unustatud.
Inimestele jäi uskmatus südamesse, aga nad polnud ka vihased.
Nad austavad ausat inimest,
kes tahab anda endast parima ja rääkida Jeesusest.
Mitte keegi ei teinud halba stiilis: "Miks sa siin oled? Kasi minema!"
Salapolitsei jälgis mind mõnda aega Ohridis.
See oli Makedoonias veel muutuste aeg.
Siis ei tohtinud sinna Piibleid viia. Ainult ühe võis kaasa võtta.
Tänaseks on see olukord muutunud.
Kui ma seal mööda tänavat kõndisin,
siis väikesed lapsed hüüdsid mulle: "Tervist komandör!"
Vaatasin tagasi - seal oli salapolitsei. Lapsed tundsid nad ära.
Aga ka nemad polnud vihased ja käisid meil isegi külas.
Üks politseinikest, kes meid jälgis,
temaga oleme e-posti teel kirjavahetuses.
Oleme head sõbrad.
Mitte keegi ei teinud halba.
Kuigi nad ei uskunud Jeesusesse, olid nad siiski positiivsed.
Teil oli inglite valve igal pool, kus liikusite.
Jah. Seda me ka kogesime.
Võiksin veel öelda, et iga elu on täis imesid.
Me ise seda ei märka,
aga Jumal kaitseb, aitab ja õnnistab meid.
Tegelikult oli ka päris ohtlikke olukordi.
Tagantjärgi mitmeid kirjutisi lugedes käivad külmavärinad üle:
"Kas ma tõesti olin sellistes kohtades ja olukordades?"
Avastasime, et Jumal juhib igat inimest.
Meil on veel minut aega,
mistõttu võid öelda vaatajatele, mida Püha Vaim sulle öelda annab.
Tahan öelda, et iga inimene on Jumalale tähtis.
Igaüks võib teha tähtsat elutööd, loovutades oma elu Jeesusele
ja tehes sedakaudu seda tööd ning rääkides teistele.
Elades oma argielu sellisena nagu ta on.
Mitte üritada midagi, vaid olla kristlane kristlaste keskel.
Ühtlasi tasub meeles pidada see tähtis kirjakoht Filiplaste kirjast:
"Tema, kes meis on alustanud head tööd,
viib selle ka lõpuni."
Kõige tähtsam tööpõld on meie endi südametes.
Siin teeb Jumal meis tööd, meid arendades ja kasvatades.
Veel peaks meeles pidama, et töö ei ole kõige tähtsam,
vaid just tööpõld - meie süda, kus Jeesus teeb oma tööd.
Aitäh Eero selle saate eest!
Uurisime selles asju, mis su elus on toimunud
ja milles on näha ka see Jumala punane niit",
mis on juhtinud su elu.
Alguses usklikus saamine Saloras ja seejärel teetoas,
mis seejärel juhtis sind
viima head sõnumit mitmetesse maadesse.
See algas sellest valesse Transitisse astumisest.
Aitäh ja õnnistusi sulle! - Aitäh, et sain siin olla!
Kui soovid toetada Eesti TV7 tööd, helista 900 1770 (kõne hind 10 euri).
Võid anneta ka pangaülekandega, leides me andmed www.tv7.ee Aitäh!
Tõlge: Raul Jürimaa