Tervetuloa Isännän pöydässä ohjelmaan.
Olen Martti Ojares ja vieraanani tänään on Keijo Juutila. Tervetuloa.
Kiitos. - Sinä olet Karhulasta tänään tullut ohjelman tekoon.
Siellä lähellä olet syntynyt, oliko se Haminassa? - Joo, kyllä Haminassa.
Sen mitä kerroit minulle, niin sinulla oli hyvin haasteellinen lapsuus.
Käytkö sitä vähän läpi, millainen se lapsuus oli?
Joo. Ensinnäkin olen tosi kiitollinen, että saan olla tässä tänä päivänä.
Toivon, että Jumalan Henki saisi vaikuttaa niin, -
että sanat joita sanotaan, olisivat Pyhän Hengen esiin tuomia.
Koskettaisivat jollain tavalla kuulijan sydäntä.
Joo. - Lapsuus oli... siellä Pitäjänsaarella Haminassa asustelin.
Köyhä satamatyöläisperhe.
Äidin toisen avioliiton -
vanhempana lapsena -
mutta koko lapsikaartin toiseksi nuorimpana oleskelin.
Se oli sellaista köyhän perheen lapsuutta.
Äiti yritti parhaansa pitää huolta ja rakastaa.
Minulla ei olekaan mitään pahaa sanottavaa äidistä.
Hän teki paljon töitä satamassa.
Lastasi laivoja käsityönä, niin kuin naiset siihen aikaan tekivät. - Joo.
Äidin apuna sai paljon pienenäkin olla kotona.
Kuitenkin olin ilmeisesti aika haasteellinen hoidettava pienenä.
Äiti päätti sijoittaa minut lastenkotiin isän kanssa.
Minulla oli niin kova kotikaipuu, -
että minä en lastenkotia hyväksynyt omaksi kodiksi.
Karkasin sieltä mutta ainahan he palauttivat takaisin.
Kerran sitten karkasin ja sellainen mustalais-Viki otti hoitoonsa.
He etsivät minua mutta Viki piti minua piilossa.
Se jäi muistaakseni viimeiseksi kerraksi.
Sen karkaamisen jälkeen minut otettiin kotiin.
Sain olla kotona ja käydä koulua, aloitella vähitellen.
Koulunkäynti oli alusta pitäen aika vaikeata.
Ainoa asia mistä tykkäsin oikeastaan, oli laulaminen ja urheilu. - Joo.
Mitä vanhemmaksi tulin niin sitä enemmän -
tuli lintsaamisia ja kaupungilla pyörimistä. - Joo.
Tällaiset ns. humpuukiteltat alkoivat kiinnostamaan ja muut jutut.
Koulunkäynti oli mitä oli ja aina joutui kotona valehtelemaan.
Senkin missä on ollut päivän.
Reppu oli jätetty naapurin liiterin taakse ja oltu menevinään kouluun.
Taas tulevinaan koulusta ja se oli tällaista.
Se johtikin siihen, -
että monien yksityisopettajien kärsivällisyyden kautta, -
kun ei koulunkäyntikään onnistunut, niin tuli sijoittaminen -
12- tai 13-vuotiaana Lausteen koulukotiin Turkuun.
Siitä sitten tuli paikka -
koulunkäynnin loppuun saakka.
Olin jo jäänyt luokalle muistaakseni kuutosella -
ja olisi yksi ylimääräinen vuosikin ollut.
Minä olin siinä välissä kyllä harrastanut nyrkkeilyä.
Sitten kun koulukotiin joutui, niin otettiin hanskat ja kengät pois.
Se oli tosi iso tappio.
Unelma oli tulla jonkinlaiseksi nyrkkeilijäksi vanhemmiten.
Sitä harrastusta ei päässyt jatkamaan.
Siellä kuitenkin piti urheilla mitä käskettiin eikä sitä mitä halusi.
Painiminen tuli yhdeksi harrastukseksi.
Siinä ihan kivasti kehittyin ja kävin kilpailuissa ja tällaista.
Aloin siitä vähitellen tykkäämäänkin -
mutta pääsy sieltä nopeasti tuli tärkeäksi asiaksi.
Sain luvan käydä 7. ja 8. luokan yhtä aikaa.
Aivan. - Kävin yhtä aikaa sen -
koulun loppuun yhdessä vuodessa.
Pääsin -67 pois.
Oikeastaan matkaeväänä oli se, että jatka painimista, -
niin siinä on sinun hyvä tulevaisuus. - Aivan.
Sinä olit silloin 15-vuotias ja silloin sinä päätitkin lähteä merille.
Siihen aikaan ei 15-vuotias voinut mennä tällaiseen hommaan.
Sinä teit siinä jotain jekkuja. - No joo.
Kun vapauduin koulukodista, isä oli itse kaupungilla töissä -
ja oli hommannut minullekin työpaikan sieltä.
Melko lailla koulukodista päästyäni meninkin tähän kaupungin työmaalle.
Se ei oikein minua kiinnostanut, koska puistopäällikkö -
laittoi aina liikenteenjakajaan kesäaikaan -
viikatteen kanssa niittämään heinää.
Siellä tylsistyi, että ei tämä voi olla nuoren miehen elämää.
Hylkäsin viikatteet, värväsin paperit. Olin kuullut, että merelle voi päästä.
Pakkasin laukun ja olin lähdössä Finnlinesin Simpeleeseen vuonna -67.
Äiti kysyi, että minne sinä menet? Sanoin, että menen laivaan, -
pakkasin nyt tavarat. - Joo.
"Miten sinä voit mennä?" Sanoin, että väärensin paperit. - Joo.
Ei siitä juteltu sen enempää. Siitä alkoi määrätty jakso elämässä.
Olit siellä muistaakseni nelisen vuotta ensimmäisellä jaksolla. - Joo.
Suunnilleen, aika lailla, laivat vähän vaihtui.
Eivät ne kovin pitkäaikaisia laivat olleet.
-71 Finnforest oli se viimeinen laiva.
Oliko niin, että sinulle tuli merisairautta?
Sait sitten joltain suosituksen, -
että otapa viskiä, niin merisairaus poistuu.
Se saattoi johtaa käyttämään sitä muulloinkin.
Näin tapahtui, kun Timperillä lähdettiin Haminasta.
Tultiin aallokkoihin ja aloin tulla kipeäksi.
Menin erään miehen luokse sanomaan, että kun on tällainen olo.
Hän viskiä tarjosi lääkkeeksi siihen tautiin.
Ei se ainakaan paremmaksi mennyt.
Sairaudet piti matkan aikana sairastaa pois.
Kun päästiin Välimerelle ja tultiin takaisin, ei enää sairauksiakaan ollut.
Viinakset tulivat kuitenkin mukaan elämänkuvioihin siinä vaiheessa.
Lähditkö sen 4 vuoden jälkeen aika pian uudestaan merille?
Siinä kävi niin, että -71 vuonna -
tuli rikos ja minut vangittiin. Eli törkeä pahoinpitely ja ryöstö.
Minulla olisi ollut helmikuussa armeijaan meno.
Yritin saada ehdonalaisen rangaistuksen, -
että minua ei vankilaan laitettaisi vaan menisin armeijaan helmikuun lähtöön.
Päätin, että jos minulle annetaan ehdoton rangaistus, niin istun -
vankilassa vaikka 30-vuotiaaksi mutta armeijaan en mene.
Se oli minun katkera päätös ja yksi syy siihen, -
miksi tavallaan halusinkin olla aika paljon vankilassa -
vaikka usein sinne maistissa jouduin.
Taustalla oli päätös, en käy armeijaa, -
kun sain ehdottoman kuritushuonerangaistuksen. - Joo.
Niinpä istuin myöskin vankilassa vuoteen -80 saakka.
Tosin siinä välissä olin jo hommannut hullun paperit, -
että kun piti armeijaan mennä, kun vedätin itseni vankilasta ulos.
Kouvolan esikunnassa sanoin, -
että jos minut armeijaan laitetaan, niin en tiedä kenet minä siellä ammun.
Minut ohjattiin lääkäriltä hakemaan lausunto.
Minut vapautettiin sodan ja rauhan aikaisesta palveluksesta.
Sillä tavalla tuli vapautus, etten ihan 30-vuotiaaksi istunut sen takia.
Siinä tapahtui jo ensimmäinen tienhaara, risteys sinun elämässäsi.
Suuri muutos, joka sitten myöhemmin nähdään.
Se ei ollut viimeinen muutos vaan tuli muuta välissä.
Kerrotko siitä ensimmäisestä, joka oli äärettömän merkittävä tapahtuma.
Se oli -78. Olin Sukevalta vapautunut -
ja joutunut hyvin nopeasti uudestaan rikoksesta kiinni.
Olin Mikkelin lääninvankilassa.
Siellä mietin elämääni.
Se alkoi vain tuntumaan niin tyhjältä ja tarkoituksettomalta.
Tuollainen rikollinen elämä, onnen saaminen.
Olin niin tyhjä kaikesta.
Välillä oli suorastaan mukava olla vankilassa.
Sai urheilla ja elää raitista elämää.
Oli ruokaa ja lämpöä, sai tehdä työtä.
Punttiharrastus oli minulle myös tosi tärkeä.
Mutta tämä vuosi oli sellainen, että minä olin niin kuin ihan loppu.
Mietin, että mitä minä voisin tehdä.
Ilmeisesti Jumala näki tilanteeni, -
vaikka minulta ei mitään rukoustakaan lähtenyt sinne päin.
Hän tarttui elämääni niin, että aloin käymään raamattupiireissä -
ja kirkossa ihan säännöllisesti.
Myöskin jotakin hengellistä luettavaa luin sellissä -
mutta Raamattua en kovinkaan paljon.
Ainoastaan raamattupiirissä, koska se tuntui kuivalta, ei lohjennut mitään.
Tiesin, että se on tärkeä kirja.
Sellainen kirja, mikä kosketti minua aika kovasti, -
oli Richard Wurmbrandin kirja "Kirkkautta kidutuskammiossa." - Joo.
Kun luin sitä kirjaa, jotenkin ajattelin, -
että olen täällä Mikkelin lääninvankilassa.
Tämä on tuollaisissa kauheissa olosuhteissa rautaesiripun takana.
Kokee monenlaista fyysistä kidutusta ja ongelmaa.
Kuitenkin kirja loisti valoa. - Joo.
Sellaista toivoa ja kirkkautta.
Ihan niin kuin Richard Wurmbrand olisi monta kertaa ollut ikään kuin -
tällaisena kirkkauden olentona minun elämän keskellä.
Se rohkaisi, että tuollaista voi olla ihmisen elämä -
vaikka on kauheat ulkoiset olosuhteet.
Eikä minulla edes ole loppujen lopuksi mitkään kauheat.
Täällähän on kaikkea. Täällä ei kiduteta eikä muuta -
mutta sisäinen maailma oli tosi rankka. - Joo.
Se oli sellainen mikä kosketti minua kovasti.
Toinen juttu oli sellainen mikä kosketti, -
kun Mikkelin helluntaiseurakunnassa kävi kirkossa laulamassa kuoro. - Joo.
Siellä he lauloivat laulua Paavalista ja Siilaasta, kun Raamatussa -
puhutaan, että he olivat keskiyöllä rukouksessa ja ylistivät Jumalaa.
Ulkoiset olosuhteet olivat mitkä olivat.
Se kosketti sillä lailla, että nekin -
olivat sellaisessa tilanteessa mutta silti ylistivät Jumalaa. - Joo.
Se tuli sieltäkin samalla taajuudella lähelle se asia.
Se rohkaisi minua etsimään - Joo.
Välillä jo kuvittelinkin, että olen uskossa. - Joo.
En tiennyt Jumalan armosta mitään enkä pelastuksesta, -
anteeksiantamuksesta sillä tavalla, ja sitä että ainoastaan armosta voi -
kokea pelastuksen ja saada syntinsä anteeksi.
Kokea uudestisyntymisen ihmeen elämässä.
Ajattelin, että tarvitsee tehdä jotakin oikein hyvin, niin sitten olen uskossa.
Opettelin "Isä meidän" rukouksen, -
"apostolisen uskontunnustuksen" ja "Herran siunauksen." - Joo.
Minulla oli sellikaveri. Asuin 2 miehen sellissä silloin.
Hän joutui aina minua kuulustelemaan.
Minä pidin sitä merkkinä, että olen uskossa, -
kun osaan nämä kaikki kolme ulkoa virheettä. - Joo.
Sitten tuli se yksi ilta, että läpäisin ne kaikki virheettä.
Joka ainoan ja minulla oli elämys, että mahtavaa.
Nyt minä olen uskossa.
Sitten kun seuraava aamu tuli, niin kaikki oli taas niin kuin ennenkin.
Siinä välissä sitten siirryin yksityisselliin, -
kun minusta tuli kirjastonhoitaja.
Siellä oli yksi päivä, että taas jotakin tuumailin.
Tuli sellainen kirkas valo ikään kuin -
sieltä yläikkunasta ja kosketti minua -
ja sanoi, että mene jonkun uskovan luo -
ja pyydä rukoilemaan puolestasi.
Löin ns. läpän ulos, vartija avasi oven ja sain kertoa, -
että on tarve päästä vankilan johtajan puheille, joka oli uskova mies.
Ainakin näin minä käsitin, että hän on ihminen, joka puhuu Jumalasta, -
koska hän oli kirkossakin saarnannut aina silloin tällöin meille vangeille.
Niinpä pääsin kaikista alkuestelyistä huolimatta -
vankilan johtajan juttusille, vaikkei ollut virka-aika.
Siellä oli virka-ajat jolloin pääsee.
Piti olla lappu ja rutinalappu ja kai- kenlaisia lappuja mutta minä pääsin.
Oli kuin valmis tie, valmistettu minua varten sinä päivänä -
armoistuimen eteen. Kun pääsin sinne ja johtaja kysyi, -
että mitä Juutilalla on asiaa.
Minulle jäi jälkeenpäin tunne, että hän varmaan odotti jo minua.
Ikään kuin Jeesus olisi odottanut.
Sanoin, että haluan syntini anteeksi, että olen syntinen ihminen.
En minä muuta osannut sanoa.
Hän rukoili puolestani ja julisti Jeesuksen nimessä ja veressä -
kaikki synnit anteeksi. Siitä alkoi sitten uusi elämä.
Sain rauhan ja ilon elämääni, ja toivon.
Oli raamatunpaikka, minkä olin kuullut vai miten -
mutta ajatus oli, että minä annan teille tulevaisuuden ja toivon. - Aivan.
Myöhemmin olen löytänyt sen Jeremiaan kirjasta.
"Tunnen ajatukseni, jotka minulla on teitä kohtaan.
Rauhan eikä turmion ajatukset. Minä annan teille tulevaisuuden ja toivon."
Tämä oli todella merkittävä tapahtuma.
Pääsit suurin piirtein puolitoista vuotta sen jälkeen vapaaksi.
Elämäsi lähti myötätuulessa.
Sinulla oli vaimo ja tuliko 4 lasta teille yhteensä.
Sitten kuitenkin teidän -
suureksi suruksi kaksi poikaa -
jossain vaiheessa sotkeutui huumeisiin.
Sitä kautta heidän elämänsä katkesi kesken aikuisikää.
Tämä oli teillä suuri suru.
Joo se oli vuosi -76, kun ensimmäisen vaimon kanssa avioiduin.
Hänkin tuli uskoon -
sen jälkeen, kun oli vapautunut vankilasta vuonna -80.
Asuttiin yhdessä ja hän kävi kasteella myöskin ja tuli seurakuntaan.
Haminan helluntaiseurakunta oli ensimmäinen paikka.
Meille syntyi sitten 4 lasta. - Joo.
-81, -83, -86 ja -92.
Kyllä ja sinä olit työssä ja elämä meni ihan hyvin -
mutta sitten tuli vielä eräänlainen välivaihe elämässä.
Sielunvihollinen pääsi tuomaan ja jälleen kerran sorruit alkoholiin -
ja taisi tulla huumeitakin mukaan.
Joo -92 vuonna. Siihen asti olin ihan Herran tiellä ja uskossa.
Todistin Jeesuksesta ja myöskin olin seurakunnassa monenlaisissa -
tehtävissä mukana aktiivisena.
Sitten tuli työmaalla ongelmia, jotka tavallaan juontivat siitä, -
että koti-ilmapiiri oli salaa -
kiristänyt omaa henkistä puolta.
Oli tullut epämääräisyyttä vaimon määrättyjen ratkaisujen kautta.
Sillä tavalla jätin kaupungin työmaan ja menin kyllä uusiin töihin.
Vähitellen se luisui takaisin alkoholiin.
Sitten ei voitu enää työmaallakaan pitää, tietysti, kun oli -
poissaoloja niin paljon vaikka muuten tein hyvin työni ja olin ahkera.
Vähitellen maailma vei enemmän ja enemmän, ja tuli alkoholi.
Kun kaveripiiriin alkoi kuulumaan sellaisia, jotka käyttivät huumeita, -
niinpä minäkin amfetamiinia aloin käyttämään.
Nenän kautta, piikkiä en koskaan käyttänyt.
Se lähti vain yhtenä hetkenä. - Joo.
Sen myötä tuli rikollisuus, kun mikään raha ei riittänyt, vaikka töistä sai.
Työstähän oli tullut jo jossain vaiheessa lopputili. Se oli katki -
ja elämä alkoi olemaan rikollista. Se johti myöskin vielä vankilaan.
Yhdyskuntapalveluitakin oli välissä ja monenlaisia juttuja. - Joo.
Tämä on se vaihe, joka kuitenkin eräänä päivänä päättyi -
ja että ehdittäisiin ottaa sinun toinen kertasi, -
kun Jeesus sai ottaa ohjakset lopullisesti käsiinsä.
Kerrotko hyvin tiiviisti, miten se tapahtui?
Se oli -98 vuosi, kun minulla oli aika pahat asiat mielessä.
Olin menossa paria ihmistä surmaa- maan mutta onneksi matkat loppuivat.
Sain poliisien toimesta palata, -
niin ettei mitään pahempaa kellekään ihmiselle sattunut.
Menin kotiin ja kotipihalla kuulin äänen, joka sanoi, -
"Keijo, mihin elämäsi on menossa". Se herätti minut -
niin kuin tuhlaajapoika heräsi ja meni itseensä -
ja päätti palata kotiin.
Minä en tehnyt mitään päätöstä, vain tajusin, -
että minun ja perheeni elämä on ihan rikki.
Ja minusta ei ole mihinkään. - Aivan.
Sitten minä... oli ruhakka loppu.
Keksin yhden valheen ja menin yhden tuttavapariskunnan luona käymään, -
jonka tiesin uskovaksi.
He antoivat vähän ruokaa, niin lupauduin sunnuntaina lähtemään -
heidän mukanaan helluntaiseura- kuntaan hengelliseen tilaisuuteen.
Myöskin läksin monien vaikeuksien kautta.
Siinä vihollinen yritti estää, että matka ei olisi koskaan toteutunut.
Räntäsateet, tyhjät kumit ja tällaista.
Siihen tuli Herran Sana, että avuksesi huuda minua hädän päivänä, -
minä tahdon auttaa sinua. Jälkeenpäin on helppo sanoa, -
että Jumala veti ja tarttui tilanteessa niin voimakkaasti, -
että jaksoin lähteä kokoukseen.
Kokouksessa oli hyvää evankeliumin Sana.
Saarnaaja tuli kokouksen lopuksi kysymään, että oletko uskossa.
Sanoin etten ole. "No, haluatko tulla uskoon?" No, haluan.
Siitä me marssittiin saarnamiehen kanssa eteen.
Hän rukoili ja se oli ihmeellinen hetki, että piti ihan jossain vaiheessa -
keskeyttää ja sanoa, että älä rukoile, nyt minä rukoilen.
Näin nimittäin rukouksessa, kun minä itkin ja murruin Herran edessä.
Jeesus oli ristinnaulittuna. - Joo.
Minun syntieni edestä. - Aamen.
Se oli niin kuin oikein sellainen ihmeellinen se hetki.
Siinä minä vapauduin kerralla. Sain tietysti kaikki syntini anteeksi -
mutta elämän suunta myöskin muuttui ja vapauduin amfetamiinista, -
alkoholista ja pillereistäkin.
Sitten alkoi uusi elämänvaihe.
Sain rauhan ja aloin sitten vähitellen sopimaan ihmisten kanssa asioita.
Sillä tiellä saan olla tänäkin päivänä.
Kiitän Jumalaa siitä, että armo on kohdannut minuakin.
Siitä on runsas 20 vuotta. Olet evankelista tällä hetkellä.
Sinusta riippumattomista seikoista ensimmäinen avioliitto päättyi, -
oliko se 40 vuotta kestänyt vai mitä se oli? - Joo kyllä.
Herra on antanut myöhemmin uuden vaimon ja uuden perheen. - Joo.
Olet nyt todella keskittynyt siihen, että sielut pelastuvat. - Aamen.
Se on sinun tärkein tavoite. - Yes, näin on.
Nyt antaisin sinulle 2 minuuttia aikaa sanoa katsojille, -
mitä Pyhä Henki sanottavaksi antaa. Ole hyvä. - Joo.
On mukava, että olet siellä ruudun takana ja seurannut tätä ohjelmaa.
Olemme halunneet kertoa Jumalan hyvyydestä ja rakkaudesta, -
joka erityisesti tässä tapauksessa on -
minua kohdannut Kristuksessa Jeesuksessa.
Minun on helppo sanoa sinulle, että Jumalan tahto on, -
että kaikki ihmiset pelastuvat ja tulevat tuntemaan totuuden.
Toivottavasti kauttani on tullut selväksi, miten toisaalta pitkä -
mutta lyhyt askel onkaan siihen, kun ihmisen elämä voi muuttua, -
kun saa kaikki synnit anteeksi. Se tapahtuu silmänräpäyksessä -
ja alkaa uusi elämä. Haluaisinkin jättää matkaevääksi, -
mitä olen nuorillekin jättänyt, kun olen tavannut heitä kaduilla ryhmissä -
tai yksin, tai alkoholi tai huumeongelmaisten kanssa.
Ps. 50:15 "Avuksesi huuda minua hädän päivänä -
niin minä tahdon auttaa sinua ja sinun tulee kunnioittaman minua."
Rukoillaan tähän loppuun. Jos haluat siellä saada syntisi anteeksi, -
niin Jeesus Kristus antaa kaikki syntisi anteeksi.
Rakas taivaallinen Isä, kiitos tästä hetkestä, missä saamme nyt olla.
Kiitos Pyhä Henki, että olet ollut vaikuttamassa.
Siunaa kaikkia, jotka katselevat tätä ohjelmaa.
Anna heidän tuntea sinun hyvyytesi ja rakkautesi.
Ja Herra, että se tunne saa jäädä sinne.
Ei ole mitään ansioita meillä siihen, että me saamme olla Jumalan lapsia.
Ylistetty olkoon Herra sinun pyhä nimesi, aamen.
Kiitos Keijo, että toit esiin -
elämäsi sellaisena rosoisena -
mutta myöskin Jumalan hyvyyden, kun Hän veti sinua -
useammankin kerran puoleensa. Nyt olet saanut olla jakamassa -
ilosanomaa, hyvää sanomaa Kymen- laaksossa ja varmaan laajemminkin.
Herra ohjatkoon sinua siinä ja antakoon sinulle -
väkevän todistuksen omasta elämästäsi, kiitos.
Olet juuri katsonut Isännän pöydässä ohjelman.
Mikäli ohjelmasarja on koskettanut sinua -
voit olla tukemassa ohjelmasarjan tuottamista.
Voit soittaa numeroon 0600-10177 -
tai lahjoittaa ruudussa näkyvälle pankkitilille -
käyttäen viitenumeroa 8617.
Kiitos tuestasi.
Tekstitys: Mauri Porkola