ISANDA LAUAS
Tere tulemast saatesse!
Mina olen Martti Ojares
ja mu tänane külaline on Keijo Juutila.
Tere tulemast! - Tänan!
Sa tulid täna siia saatesse Karhulast, aga sa sündisid vist Haminas.
Jah, Haminas.
Nagu sa mulle rääkisid, oli sul vägagi kirev lapsepõlv.
Räägi lähemalt oma lapsepõlvest.
Kõigepealt olen tänulik võimaluse eest olla siin saates.
Soovin, et Jumala Vaim mõjutaks selliselt,
et meie lausutud sõnad
oleksid Püha Vaimu poolt välja öeldud
ja et need sõnad mingilgi moel puudutaksid kuulaja südant.
Ma elasin lapsepõlves Pitäjäsaarel Haminas.
Meil oli vaene sadamatöölise pere.
Ma sündisin ema teise abielu vanema lapsena,
aga üldiselt olin laste seas vanuselt eelviimane.
Mu lapsepõlv möödus vaeses peres.
Ema andis oma parima,
et meie eest hoolitseda ja meid armastada.
Ma ei ütle ema kohta midagi halba.
Ta töötas kõvasti sadamas.
Ta lastis käsitsi laevu nagu tollal naised tegid.
Väiksena olin emale kodus palju abiks.
Meie tingimused olid üsna rasked.
Ema otsustas koos isaga panna mind lastekodusse,
aga mul oli nii suur koduigatsus, et ma ei võtnud lastekodu omaks.
Põgenesin sealt, aga mind viidi sinna tagasi.
Aga kui ma sealt ükskord jälle põgenesin,
võttis üks mustlaspere mind endale
ja peitis mind ära.
See jäi ka viimaseks korraks.
Peale seda viimast põgenemist võeti mind koju tagasi
ja ma hakkasin koolis käima.
Koolis käimine oli algusest peale väga raske.
Ainukesed asjad, mis mulle meeldisid, olid laulmine ja sport.
Mida vanemaks sain,
seda rohkem hakkasin mööda linna ringi hulkuma.
Mind hakkasid huvitama igasugused kahtlased asjad.
Koolis käimisega oli nagu oli.
Kodus valetasin selle kohta, kus olin kogu päeva olnud.
Jätsin oma koolikoti naabri kuuri taha,
näitamaks, et ma ikka läksin kooli.
Selline oli see kooliaeg.
Tänu õpetajate kannatuse katkemisele
ja mitte korralikule koolis käimisele,
pidin minema 12- või 13-aastaselt internaatkooli Turusse.
Seal olin oma kooliaja lõpuni.
Seal jäin vist 6. klassis istuma, nii et käisin koolis ühe aasta kauem.
Olin varasemalt tegelenud poksiga,
aga internaatkooli jõudes võeti poksikindad ja kingad ära.
See oli mu jaoks suur kaotus, kuna unistasin poksijaks saamisest.
Aga ma ei saanud poksimisega jätkata.
Seal pidin tegema seda sporti, mida kästi,
mitte seda, mida tahtsin.
Siis hakkasin seal maadlusega tegelema.
Seal treenisin palju ja käisin ka võistlustel.
Mulle hakkas maadlus isegi meeldima,
aga ma tahtsin kangesti sealt koolist ära saada.
Nii sain loa teha üheaegselt 7. ja 8. klass läbi,
mistõttu käisingi ühe aastaga selle kooli lõpuni
ja sain sealt 1967. aastal tulema.
Mulle pandi südamele, et jätkaksin maadlusega,
sest mul olla selles hea tulevik.
Sa olid siis 15-aastane ja tahtsid minna merele.
Kuid tollal ei saanud 15-aastane veel sellisele tööle minna.
Aga sa siiski nihverdasid end kuidagi sinna.
Kui ma internaatkoolist ära tulin, vaatas isa mulle töökoha.
Sain kohe peale kooli tööle,
aga linna heaks töötamine mind ei huvitanud.
Pidin suvel töötama pargis ja vikatiga heina niitma.
See tüütas mind ära
ja ma mõtlesin, et noore mehe elu ei saa nüüd küll selline olla!
Jätsin oma vikatid kõik sinnapaika,
sest olin kuulnud, et on võimalik merele minna.
Pakkisin kohvri ja läksin 1967. a. Simpelesse.
Ema küsis, kuhu ma lähen?
Ütlesin, et lähen laeva peale ja pakkisin just oma asjad.
Ema küsis, kuidas ma saan minna ja ma ütlesin, et võltsisin pabereid.
Nii algaski mu meremehe elu.
Esimesel perioodil olid merel 4 aastat.
Jah. Olin erinevate laevade peal ja need reisid ei kestnud väga kaua.
1971. aastal olin viimase laeva peal.
Sa jäid merehaigeks
ja sulle soovitati merehaiguse vastu viskit juua, et see kaoks.
Kuid sa hakkasid viskit ka muudel põhjustel tarbima.
Me lahkusime laevaga Haminast
ja merel oli selline lainetus, et mul hakkas paha.
Läksin ühele mehele ütlema, et mul on halb olla.
Ta pakkus ravimiks viskit, kuid olukord ei läinud paremaks.
Nii et Vahemereni pidin merehaiguse hood üle elama.
Aga kui tagasi tulime, siis merehaigust enam polnud.
Küll aga tuli alkohol mu ellu tol ajal tõesti.
Kas läksid peale seda nelja aastat uuesti merele?
Juhtus nii, et veebruaris 1971. a. panin toime kuriteo.
Mind võeti kinni. Süüks oli väärkohtlemine ja rööv.
Oleksin pidanud sama aasta veebruaris
sõjaväkke minema.
Püüdsin saada tingimisi karistuse, et mind ei pandaks vangi,
vaid ma läheksin veebruari kutsega sõjaväkke.
Siis otsustasin, et kui saan reaalse vangistuse,
istun vanglas kasvõi 30-eluaastani, aga siis sõjaväkke ei lähe.
See oli mul kibe otsus ja üks põhjusi, miks tahtsin nii pikalt vangis olla.
Ehk kõige taga oli mu otsus, et ma ei taha minna sõjaväkke.
Ma saingi reaalse vanglakaristuse
ja istusin vanglas kuni 1980. aastani.
Vahepeal tegin omale "hullu paberid",
et vanglast vabanemisel mitte sõjaväkke minna.
Ütlesin Kouvolas komisjoni ees: "Kui lähen sõjaväkke,
siis pole teada, keda ma seal lasta võin."
Seepeale saadeti mind arsti juurde tolle otsuse järele
ja mind vabastatigi sõja- ja rahuaegsest teenistusest.
Sain vabastuse,
mistõttu ei pidanud ka 30-eluaastani vangis istuma.
Siis jõudsid elus suurele teelahkmele ja suure muutuseni.
Hiljem näeme, et see polnud viimane muutus
ja neid tuli veelgi.
Aga räägi sellest esimesest, mis oli sulle väga olulise tähendusega.
1978. a. vabanesin vanglast
ja mind võeti uue kuriteo eest uuesti kinni.
Istusin Mikkeli Läänivanglas,
kus mõtlesin elu üle järele
ja mille valguses tundus kuritegelik elu nii tühja ja eesmärgituna.
Õnne leidmine oli ka nii tühine.
Need aastad, kui ma vangis olin, olid toredad aastad.
Ma tegin sporti, elasin karsket elu, tuba oli soe ja toit oli laual.
Tegin tööd ja tegelesin oma hobidega.
Kuid too aasta oli selline, kus olin omadega täitsa otsa korral.
Mõtlesin: "Mida ma saaksin teha?"
Aga Jumal nägi seda kõike,
kuigi minu poolt Tema poole mingit palvet ei läinud.
Ta nägi mu olukorda ja haaras sellest kinni,
nii et hakkasin regulaarselt piiblitundides ja kirikus käima.
Samuti lugesin kongis ka mingit vaimulikku kirjandust.
Piiblit ma väga palju ei lugenud - ainult piiblitunnis.
See tundus kuidagi kuivana.
Ma ei saanud sealt midagi aru, kuigi teadsin, et see on tähtis raamat.
Aga üks raamat puudutas mind tõesti.
See oli Richard Wurmbrandi raamat "Kirkus piinakambris".
Kui ma seda raamatut lugesin,
mõtlesin: "Olen siin Mikkeli Läänivanglas.
Olen kohutavates oludes raudse eesriide taga
ja kogen mitmesuguseid füüsilisi piinu ja probleeme."
Aga see raamat säras nagu valgus. See andis lootust ja valgust.
Justkui raamatu autor oleks olnud valguse olendina mu elu keskel.
See jugustas mind.
Mõtlesin, kas tõesti võib inimesega nii olla,
kuigi ümberringi on kohutavad tingimused?
Minul ju lõppude lõpuks need tingimused
nii kohutavad polnudki.
Mul oli kõik olemas.
Keegi ei piinanud ega teinud muid koledusi,
aga mu sisemine maailm oli väga katki.
See raamat puudutas mind tugevalt.
Teine asi, mis mind väga puudutas, oli see,
et Mikkeli nelipühikirikust käis üks koor vanglas laulmas.
Nad laulsid laulu Paulusest ja Siilasest.
Piibel räägib,
et nad palvetasid ja ülistasid keskööl Jumalat,
kuigi välised tingimused olid nagu need olid.
See laul puudutas mind niimoodi, et kuigi nad olid samades tingimustes,
nad ikkagi ülistasid Jumalat.
See tuli umbes "samal sagedusel" ja see julgustas mind otsima.
Vahel kujutasin endale ette, et olen usklik.
Ma ei teadnud midagi Jumala armust, päästest ega andestusest.
Ei teadnud, et inimene võib kogeda päästet
ja pattude andestust ainult armu läbi.
Samuti ka uuestisünni imet oma elus.
Arvasin, et pean midagi väga head tegema,
et siis olen usklik.
Õppisin pähe Meie Isa Palve,
apostelliku usutunnistuse ja Jumala õnnistussõnad.
Mul oli kongikaaslane. Me elasime kaheses kongis.
Ta hakkas mind kogu aeg "üle kuulama".
Arvasime, et siis oleme usklikud,
kui oskame kõiki neid kolme ilma vigadeta peast lugeda.
Siis ühel õhtul lugesin kõik need kolm peast ja ilma vigadeta ette.
Mul oli selline võimas tunne - "Nüüd olen usklik!"
Aga järgmisel hommikul oli kõik nagu enne.
Siis aga läksin üle üksikkongi
ja üks päev seal olles ning millegi üle mõtiskledes
paistis ülalt aknast kongi ere valgus ja puudutas mind.
Üks hääl ütles:
"Mine kellegi uskliku juurde ja palu enese eest palvetada!"
Ma siis andsin märku ja valvur avas kongi ukse.
Ütlesin, et pean saama vanglajuhi jutule.
Vanglajuht oli usklik mees.
Või ma vähemalt teadsin, et ta räägb Jumalast,
sest ta jutlustas vahel kirikus meile, vangidele.
Saingi kõikidest takistustest hoolimata vanglajuhi jutule.
Seal tuli enne aeg kinni panna, aga mul polnud aega kinni pandud.
Ma sain siiski.
See oli minu jaoks justkui ettevalmistatud tee
armutrooni ette.
Läksin juhi juurde ja ta küsis: "Mis Juutilal mureks?"
Mõtlesin hiljem, et ta otsekui ootaski mind.
Justkui Jeesus oleks oodanud.
Ütlesin: "Tahan oma patte andeks saada!
Olen patune inimene."
Ma ei osanud midagi muud öelda.
Ta palvetas mu eest.
Ta kuulutas Jeesuse nimes ja veres kõik mu patud andeks
ja sellest peale algas mul uus elu.
Leidsin rahu, rõõmu ja lootuse oma ellu.
Siis meenus mulle üks Piibli kirjakoht: "Mina annan teile tulevikku ja lootust."
Hiljem leidsin selle Jeremija raamatust.
"Minu mõtted teie suhtes on rahu ja mitte õnnetuse mõtted,
et anda teile tulevikku ja lootust."
See oli väga suur sündmus.
Umbes 1,5 aastat peale seda sa vabanesid.
Su elu läks edasi nii,
et sa võtsid naise ja teile sündis kokku 4 last.
Kõige kurvem aeg oli teil siis, kui kaks teie poega
hakkasid mingil hetkel narkootikume tarvitama.
Seetõttu katkes ka nende elutee täiseas.
See oli teile suur lein.
1976. a. abiellusin ma oma esimese naisega.
Ta sai usklikuks
peale minu vanglast vabanemist 1980. aastal.
Me elasime koos. Ta käis ka ristimisel ja tuli kogudusse.
Meie esimene koht oli Hamina nelipühikirik.
Meile sündis 4 last - 1981, 1983, 1986 ja 1992. aastal.
Sa käisid tööl ja elu läks hästi,
aga siis tuli periood, kus hingevaenlane kiusas sind taas
ja seetõttu tulid su ellu nii alkohol kui ka narkootikumid.
1992. aastani olin nö õigel teel.
Ma tunnistasin Jumalast ja Jeesusest.
Tegin koguduses aktiivselt mitmesuguseid töid.
Aga siis tekkisid mul tööl probleemid
ja ka kodune õhkkond oli raskeks muutunud.
Mu naise teatud otsuste tõttu
tekkis vaimulikul poolel mingi ebamäärasus.
Seepärast jätsin oma olemasoleva töö
ja läksin uude kohta.
Tasapisi hakkasin alkoholi juurde tagasi libisema.
Mul oli raske töökkohti pidada, kuna puudusin töölt väga palju,
aga muidu tegin tööd hästi ja olin väga usin.
Aga maailm hakkas mind aina rohkem eemale tõmbama.
Mängu tuli alkohol
ja kuna sõpruskonnas tarvitati narkootikume,
hakkasin ka mina tarvitama amfetamiini.
Tõmbasin seda nina kaudu. Süstalt ei kasutanud kunagi.
Edasi läksin kuritegevuse teele, sest rahast ei piisanud.
Töö juurest sain tihti lõpparve
ja see viis mind tagasi kuritegelikule teele,
nii et sattusin taas vanglasse.
Vahepeal tegin ka ühiskondlikult kasulikku tööd.
See oli periood, mis ühel päeval siiski lõppes.
Siis sai Jeesus sinust teist korda kinni ja seekord lõplikult.
Räägi lühidalt, kuidas see juhtus?
Aasta oli 1998.
Mul oli kuri plaan minna ühte inimest tapma,
aga politsei sekkus ja tänu politseile jäi see kõik ära.
Kellegagi midagi ei juhtunud.
Ma tulin koju.
Koduõues kuulsin häält: "Keijo, kuhu su elu suundub?"
See äratas mind uuesti
nagu kadunud poeg ärkas ja otsustas minna tagasi koju.
Ma ei teinud mingit otsust,
aga mõistsin, et mu elu ja mu pereelu on täitsa katki.
Minust polnud mingit asja.
Kuna meil oli toit otsas, mõtlesin ühe vale ettekäände välja,
et minna hoopis ühe tuttava abielupaari juurde,
keda teadsin olevat usklikud.
Nad andsid mulle pisut toitu
ja ma lubasin minna koos nendega pühapäeval nelipühi kirikusse
vaimulikule koosolekule.
Ja ma läksingi, kuigi läbi teatud raskuste.
Hingevaenlane püüdis taas takistada, et ma sinna ei läheks.
Väljas sadas lörtsi ja auto rehvid olid tühjad.
Aga siis tuli mulle Jumalalt sõna:
"Hüüa mind appi kitsikuse päeval ja ma aitan sind!"
Tagantjärele on kerge öelda,
et Jumal sekkus sellesse olukorda nii võimsalt,
et sain siiski minna sinna koosolekule.
Seal koosolekul oli hea evangeelne sõnum.
Jutlustaja küsis minult koosoleku lõpus, kas olen usklik?
Ütlesin, et ei ole.
Ta küsis, kas tahan saada usklikuks ja ma vastasin, et tahan küll.
Siis läksime koos jutlustajaga altarile ja ta palvetas.
See oli nii imeline hetk,
et pidin mingil hetkel palve katkestama,
öeldes: "Ära enam palveta, sest ma tahan ka palvetada."
Nutsin palve ajal ja murdusin Jumala ees.
Jeesus oli naelutatud ristile minu pattude eest.
See hetk oli nii imeline.
Ma sain vabaks ja sain kõik oma patud andeks.
Mu elu suund muutus samuti.
Ma vabanesin amfetamiinist, alkoholist ja tablettidest.
Mul algas uus eluperiood ja ma sain rahu oma sisse.
Seejärel hakkasin inimestega tasapisi ära leppima.
Sel teel liigun tänagi veel, tänades Jumalat selle armu eest.
Nüüdseks oled elanud seda elu 20 aastat
ja oled hetkel evangelist.
Sinust sõltumatutel põhjustel su esimene abielu lõppes.
See kestis 40 aastat.
Jumal andis sulle hiljem uue naise ja uue pere.
Sa oled keskendunud hingede päästmisele.
Praegusel hetkel on see su kõige tähtsaim eesmärk.
Just nii.
Nüüd annan sulle 2 minutit
ütlemaks vaatajatele, mida Jumala Vaim sulle annab.
On tore, et oled teleekraani ees ja vaatad seda saadet.
Olemet tahtnud jagada sinuga Jumala headusest ja armastusest.
Eriti veel selles valguses, kui mina kohtasin Jeesust.
Mul on sulle lihtne öelda,
et Jumala tahe on, et kõik inimesed pääseksid
ja et nad saaksid tunda tõde.
Loodn, et minu kaudu on saanud selgeks,
kuidas ühelt poolt pika, teiselt poolt lühikese sammuga
võib inimese elu muutuda ja inimene saab kõik patud andeks.
See võib toimuda silmapilguga.
Sealt alates algab uus elu.
Tahan jätta sulle "teemoonaks" midagi, mida olen jätnud noortele,
kui olen nendega kas tänaval, gruppides
või üksikult kokku puutunud
ja kui nad on vaevelnud alkoholi ja uimastite probleemi käes.
See "teemoon" on Psalm 50:15: "Hüüa mind appi ahastuse päeval;
siis ma tõmban su sellest välja ja sina annad mulle au!”
Palvetagem veel lõpuks.
Kui sa tahad kõik oma patud andeks saada,
siis Jeesus annab need kõik andeks.
Kallis taevane Isa!
Tänu selle hetke eest, kus võime praegu olla!
Tänu Püha Vaim, et sa mõjutad.
Õnnista kõiki selle saate vaatajaid!
Lase neil tunda oma headust ja armastust.
Jumal, et see tunne jääks nende sisse,
et Jumala lapseks olemine ei sõltu meie enda teenetest.
Ülistatud olgu Su püha nimi Jumal! Aamen.
Aitäh Keijo, et rääkisid oma elust nagu see oli.
Samuti Jumala headusest, mis tõmbas sind enda poole.
Ja nüüd sa jagad seda head rõõmusõnumit
Kymenlaaksos ja mujalgi.
Jumal juhtigu sind,
et saaksid anda oma elust suure tunnistuse!
Aitäh!
Kui soovid toetada Eesti TV7 tööd, helista 900 1770 (hind 10 euri).
Võid annetada ka pangaülekandega, leides me andmed www.tv7.ee Aitäh!
Tõlge: Raul Jürimaa