ISANDA LAUAS
Tere tulemast saatesse!
Mina olen Martti Ojares
ja selle saate külaline on Pertti Vallittu.
Tere tulemast! - Tänan!
Sa elad Salos, aga sa pole seal sündinud.
Su vanemad on pärit Soome erinevatest kohtadest.
Räägi, kus ja millises kodus sa sündisid
ja milline oli su lapsepõlv?
Ma sündisin Vihtis 1959. a.
Seal elasime ka mõne aasta koos vanematega.
Siis kolisime Urjalasse.
Ema on pärit Pohjanmaalt Vimpelist ja isa on Karjalast Valkjärvelt.
Ta lahkus sealt sõjapõgenikuna, kui oli alla 10-aastane.
Olen mõlemalt vanemalt pärinud häid omadusi.
Tasadus on isalt.
Me pere kolis Urjalast praegusesse Salosse.
Salo moodustus 10 valla baasil. Me elasime Kuusjoki nimelises kohas.
Kolisime sinna 1968. aastal.
Mul on 2 vanemat õde ja noorem vend.
Millega su vanemad tegelesid?
Su lapsepõlv möödus üsna kitsastes oludes.
See oli Vihtis. Isa ehitas sinna omal ajal oma maja.
Siis ta abiellus me emaga. Neil oli majapidamises väike laut.
Neil oli vist 1 lehm. Ema niitis jõe ääres heina.
Selles maakohas polnud põldu.
Isa oli puuraidur.
Kunagi töötas isa ka sõjaväes. Ta oli piirivalves,
aga hakkas siis puuraiduriks.
Natuke enne mu sündi oli isa elus kurb sündmus.
Ta vigastas ketassaega tugevalt oma käelaba.
Sõrmed pöördusid täiesti siia.
See oli vist 1957. a., kui arstid said 2 sõrme paika tagasi,
nii et, isal jäid need 2 sõrme niimoodi kõveraks.
Kuid selle käega tegi ta ka edaspidi kõvasti tööd.
Nii puutööd, kui ka põllutöid.
Vihtis alustasid mu vanemad põllunduse- ja karjakasvatusega.
Nad tahtsid suuremat kohta ja nii nad Urjalasse kolisidki.
Seal olid väga kivised põllud.
Meil oli kõrvaline küla.
Vanemad tahtsid, et lapsed saaksid õppida suuremas kohas.
Lisaks tahtsid nad omale maakohta.
Nii nad tegelesid põllunduse- ja karjandusega.
Ma ise pole tegelikult karja hoidnud. Tegin isaga mitmesuguseid välitöid.
Isa õpetas mind juba väiksena ehitama.
Olen endalegi paar maja ehitanud.
Vahel mulle meeldib teha ehitustöid.
Sul on olnud isaga lähedane suhe.
On küll. Sest isaga tegime alati kõiki asju koos.
Kui 1969 või 1970. a. Kuusjoele kolisime,
olin 10-aastane.
Seal elasid Veikko ja Kirsti Suominen, kes olid usklikud inimesed.
Nad aitasid meid palju.
Meil polnud tollal veel autot,
kuid nad viisid meid erinevatele teenistustele.
Käisime koos õdedega ka igal suvel lastelaagris.
Esimene lastelaager oli mul 9-aastaselt.
Olin just kohe 10-aastaseks saamas.
Ma sain seal usklikuks.
Kogesin seal tugevalt Jumala Vaimu väge.
Mu vanemad said usklikeks enne minu sündi.
Nende jaoks oli usklikuks saamine suur asi.
Õppisid siis üsna noorena Jeesust tundma.
Kas su Piibel on ka sellest ajast?
Selle Piibli ma sain isalt. See on tema Piibel.
Sain selle siis, kui olin natuke üle 10-aastane.
Olin vist 11- või 12-aastane.
Isa sai omale teise Piibli ja mina sain selle.
Siin on väga väike tekst.
Siin on paljud kirjakohad mu enda poolt noorena alla joonitud.
Ma lugesin seda Piiblit. See on mu esimene Piibel.
Ma käisin Vihtis pühapäevakoolis, kus üks abielupaar seda juhtis.
Ma ei mäleta sellest midagi.
Aga see laager andis mulle võimsa vaimuliku hoo sisse.
Mäletan, et kui sealt suvelaagrist ära tulin, siis...
Elasime tol ajal Raatalas ühes vanas majas
ja isa ehitas just uut maja.
Läksin majja sisse, kus oli üks me peretuttav Vappu.
Ta küsis minult: "Kuidas läheb?"
Mu esimene tunnistus oli see, et ma ainult nutsin.
Ma ei suutnud midagi öelda.
See usuletuleku kogemus oli 10-aastase poisi jaoks nii võimas.
Ja selleks ei kulunudki palju, kui said ka Püha Vaimuga ristitud.
Käisin palju vaimulikel koosolekutel ja me külas toimusid ka palveõhtud.
Olid ka külakoosolekud ja telgikoosolekud.
Aga ka palvekoosolekud, kus ma käisin.
Kui olin 12- või 13-aastane, läksin jälle laagrisse.
Käisin ristimisel ja liitusin seeläbi kogudusega.
Kui 8. klassi läksin, täitusin ka Püha Vaimuga.
See oli mu elus suur sündmus.
Mul oli koolis probleeme, sest olin arg maapoiss.
Mind sõimati paljude halbade hüüdnimedega.
Kiusati ka juba selle pärast, et ma kandsin imelikke pükse,
kuigi paljudel olid juba teksased.
Meil polnud kahjuks raha teksaste jaoks.
Mind narriti tihti ja vahel tuli ette ka füüsilist vägivalda.
Kui täitusin Püha Vaimuga, andis see mulle jõudu.
Vahel palvetasin WC's ja palvetasin ka bussis kooli sõites.
Nii sain iga päeva jaoks väge.
Mul on siin olnud 350 külalist.
Paljude nende elus on olnud koolikiusamist.
Sul oli veel eriti selle pärast, et olid usklik.
See tõi kaasa veel rohkem kiusamist.
Peale põhikooli lõpetamist
võtsin ühe vaheaasta, kus ma koolis ei käinud.
Ma ei läinud kohe ametikooli.
Isa soovitas mul mitte hakata puuraiduriks,
öeldes, et on teisigi ameteid.
Mind huvitasid torutööd.
See oli eriala, kuhu eriti tahtjaid polnud.
Need, kes mujale ei saanud, läksid torutöid õppimae.
Seal oli natuke halb õhkkond.
Seal käitusid mõned mu kaaslased minu suhtes väga halvasti.
Mul oli tõeliselt raske.
Mäletan, et rektoriks oli Väinö Aaltonen.
Meil oli osakonnas 90 poissi.
Seal oli ka metalliosakond.
Ütlesin Väinöle: "Ma ei suuda enam siin koolis käia.
Siin on nii kohutav!"
Ta võttis viivitamatult kõik 90 poissi kokku ja rääkis kõigiga.
See oli raske aeg.
Lõpetasin selle ametikooli kas 1976 või 1977. a.
Vist 28. aastat hiljem
helistas mulle üks kunagine kaaslane.
See oli aastal 2004. Mul endal oli tollal raske aeg.
Ta küsis: "Pertti, kuidas sul läheb?"
Imestasin, et mis asja?
Ma ei mäleta ta nime.
Ta võib end ära tunda, kui seda saadet vaatab.
Ta küsis: "Kuidas sul läheb?"
ja palus siis mu käest andeks selle eest,
et ta oli olnud selles seltskonnas, kes mind ametikoolis taga kiusas.
See mõjutas ja julgustas mind.
Ma kohtasin seda inimest hiljem.
Ta ütles mulle: "Sa oled nii tore inimene!
Oleks olnud tore olla su sõber."
See poiss polnud just kõige halvem, aga ta kuulus sellesse seltskonda.
Ja taolised kiusamised leiavadki sageli aset
just kamba tasandil.
Ta ütles veel, et ma poleks kunagi suutnud neile vastu lõugu anda,
kui ka oleksin seda tahtnud.
Kuna ma jõin piima, siis kutsuti mind proteiiniks.
See oli üks mu hüüdnimi.
Teine hüüdnimi oli "nokk".
Kui vaadata mu profiili, siis mul on suur nina.
Mind kutsuti ka nokaks.
Jumal tegi sulle ka ühe kingituse.
Sa said endale sellise naise,
kelle kohta võid veel tänagi öelda, et paremat naist ei leidu.
Mäletan, kuidas olin 14-aastaselt Lohjal ühel noorteüritusel.
Eino Sirkiä kõneles seal noortele
ja kutsus meid üles palvetama endile abikaasasid.
Nii otsustasin 14-aastaselt hakata palvetama endale abikaasat
ja palvetasingi kogu aja.
Juhtus nii,
et ma ei käinud mitte kellegi teise, kui vaid oma naisega.
Ma olin 22, kui me abiellusime.
Paar aastat varem hakkasingi koos Eevaga käima.
Olin siis suht arglik poiss.
Arvasin, et olen liiga aeglane;
et oleksin pidanud olema kiirem ja otsustavam.
Aga sellest polnud midagi ja ta oli õige valik mu jaoks.
Võin öelda, et Eeva on mulle väga palju suureks toeks olnud.
Olen olnud kogu aeg pinges ja põdeja tüüp.
Ta on mind julgustanud ja alati uskunud minusse.
Kuna ta oli Jumala poolt valitud,
siis ta oligi see õige kaas õigele potile.
Jah. Mäletan, et abiellusime 1982. a.
Elasime 8 aastat, kuni 1990. aastani Paimios.
Läksin kord ühte Paimio poodi, pidades tollal torumehe ametit.
Läksin sisseoste tegema.
Mäletan, et pidin lihaletis paluma lihameistrit 200 grammi vorsti
kas viilutatuna või tervena.
Olin nii pinges, et mu kaenlaalused muutusid märjaks.
Olin nii pinges.
Mul oli raskusi paluda lihameistrilt vorsti, liha või muud.
Olin väga lukus. Mul oli madal enesehinnang.
Jumal hakkas seda kõike mu naise läbi parandama.
Niimoodi tasapisi ehitusin üles ja kinnitusin.
Sain juurde palju julgust kõigis mõjukates töödes, mida tegin.
Olen teinud kogudusetööd 22. aastat.
Olen teinud noortetööd, olnud pastor.
Olnud ka rakugrupi juht, kuid enamasti teinud noortetööd.
Olid noorena teatud aja torumees,
aga üsna noorelt, 30-aastaselt, kutsus Jumal sind teistsugusele tööle.
See oli nii sinu kui ka su naise elus väga suur otsus.
Selleni oli ka pikk tee.
Mäletan, et mul on alati olnud tugev janu vaimulike asjade järele.
Olen alati janunenud Jumala ligiolu ja juhtimise järele.
Olles kodus, liikusin tihti metsades ja soodes.
Noorena ma palju raamatuid ei lugenud.
Liikusin pigem looduses ja tegin maatöid.
Mäletan, kuidas kord suvel heitsin soo peal olles kõhuli
ja palusin Jumalalt naist ning juhtimist.
Kogesin juba siis - 15-16-aastasena,
et Jumal kutsub mind kuhugile, kuigi ma ei teadnud, kuhu.
30-aastasena tuli otsustamise koht.
Olin enne seda osalenud 16-17. aastasena
teetubade teenistuses.
Paimios juhtisin palveringi tööd.
Olin kogu elu teinud aktiivselt kogudusetööd.
Samuti ka vabatahtlikult.
Alustasin oma noorteteenistusega Salo nelipühikirikus.
Rääkisid enne saate algust, et su palk langes umbes 2/3 võrra.
Jah. Kui töötasin Paimios torufirmas,
töötas mu naine samal ajal Paimios ühes tuntud haiglas.
Ta oli medõde kopsuravi osakonnas.
1990. a. jätsime mõlemad tööd.
Meil oli siis 2 väikest last.
Enne oli me palk kokku umbes 15 000 marka brutos.
Kogudusetööle minnes oli brutopalk kokku 5500 marka.
Mu naine oli enamasti kodus.
Me tütrel Marjannel on Downi sündroom.
Meil oli temaga väga palju tegemist, aga ta on väga tore tüdruk.
Me elu on alati olnud nii seatud,
et keegi meist on olnud osalise ajaga tööl
ja oleme saanud Marjanne eest hoolitseda.
Mina tegin tollal noortetööd ja mu naine tegi pühapäevakooli.
Kui vahetasid torumehe ameti pastoriameti vastu,
oli see su jaoks täiesti uus ala.
Teisalt oli sul tuline tahe kohtuda inimestega
ja rääkida neile Jeesusest.
Kirjelda oma esimesi aastaid pastorina.
Olin tol ajal küllaltki ebakindel.
Kuigi kogesin, et Jumal kutsus mind ja andis võimaluse.
Ma panin kõik mängu.
Olen kogu elu Jumalat usaldanud.
Kui noorena usklikuks sain, teadsin, kust abi tuleb.
Isalt olen õppinud minema julgesti ja asjadest kinni haarama.
Kui olin olnud 3 kuud Salos nelipühikiriku noortetöö tegija,
tegin algust teetubadega.
Juhtisin juba Paimios teetuba ja 1970'ndatel ka Salos.
Mul oli olemas mudel, kuidas seda teha.
Ma alustasin teetoaga. Kogudus oli ka selle poolt.
Tegutsesime seal kõigil 1990'ndatel aastatel.
2000'ndate alguses noortetöö natuke muutus
ja tänavanoori polnud enam nii palju.
Kuid ma korraldasin 10. aastat teetuba,
olles ise koguduse noortetöö tegija.
Seal käis õhtu jooksul umbes 100 noort.
Neid oli palju! - Oli jah.
Paljud salolased tunnevad mind teetoa aegadest ära.
Nad mäletavad meid.
Olen praegu ka linnavalitsuses.
Mõned sealsed töötajad on öelnud, et nad käisid kunagi Pertti teetubades.
Paljud neist käisid tõesti.
See on tähtis koht noortega tegelemiseks
ja olemaks nende kõrval.
Ja rääkida neile uuest elust, et on võimalik saada usklikuks;
on võimalik leida elu eesmärk.
Õppida tundma Jeesust kui Päästjat ja Jumalat, kui armastavat Isa.
2005. a. kogesin isegi väga eriliselt, et Jumal on mu armastav Isa.
See on niimoodi ka jätkunud.
Tuleme veelkord tagasi noorte juurde.
Tookord oli ühel õhtul 100 noort. Kui palju on neid tänapäeval?
Sellest on möödas mõnikümmend aastat.
Missugused muutused on toimunud?
Tookord puutusin kokku ka linna halva kuulsusega
ja vägivaldsete noortega.
Meil polnud küll ukse peal valvurit,
kuid me palusime neil jätta kotid pudelitega ukse taha.
Tänapäeval see enam ei toimi nii ja nad tuleb üle vaadata.
Kuid mul oli kontakt
ka kõige hullemas olukorras olevate noortega.
Mul oli hea kontakt
ja ma sain nendelt hiljem ka head tagasisidet.
Mulle on alati meeldinud olla koos noortega,
samas kui mu naise jaoks
polnud see kõige kergem nendega olla.
Meil oli selline pakett - noortelaagrid, teetuba, koolitöö.
See oli tugev kontakt noortega koolis, tänaval ja laagrites.
Need olid erinevad laagrid, mida peeti üle kuu.
Need olid vägevad asjad.
Samas on toimunud ka muutusi.
See, mida nägin tänavatel 1990'ndatel ja ka 1970'ndatel
narkootikumide ja narko tarbimise osas,
siis nägin, kuidas isegi mõned korralikest peredest pärit tüdrukud
hakkasid narkot tarbima.
Tookord toimus see kõik tänaval.
Praegu toimub see kuskil mujal.
Interneti kaudu võib saada ükskõik, millist kraami.
Pakkumine on suur.
Neid ahvatlusi on näha ka juba algkoolis.
Oled seda kõike kümneid aastaid jälginud.
Milline areng toimub noorte juures?
See pole üldse hea areng,
et noored lähevad oma tubadesse ja istuvad netis.
Neil puudub sotsiaalne kontakt ja pole ka täiskasvanuid nende kõrval.
Palju sõltub muidugi ka sellest, milline pere lastel on.
Usun, et peame tegema rohkem ennetuslikku tööd.
Peame tegelema nendega siis, kui nad veel lapsed on.
Kõige tähtsam vanusegrupp on 14-15-aastased.
Pidasime Salos aastaid laste linnalaagreid,
kuid siis taheti need ära lõpetada.
Kogesin oma südames,
et need laagrid on laste jaoks väga tähtsad.
Neid peaks edasi tegema.
Siis lõimegi ühe ühingu,
mille kaudu korraldasime neid laagreid 2. aastat.
Meil oli suvel laagris 400 last. Kokku oli 7 laagrit.
Sa oled Salo linna volikogus ja ka linnavalitsuse liige.
Sul on parem ülevaade, mis Salo linnas toimub.
Me teame, et koolides on aastakümneid
valitsenud evolutsiooni õpetus.
Seda võetakse kui tõde.
On tõdetud, et isegi usklikud lapsed
hakkavad keskkoolis seda valet uskuma.
Oled linnavalitsuses olles uurinud seda asja.
Mis mõtted sul selle kohta on?
Alati on hea olla ise kohal,
et näha, kuhu suunas ollakse teel.
Linnavalitsuses ja volikogus
ei tõuse kogudused just eriti palju esile,
nii nagu ka tegelik argipäev mitte.
Samas on siiski oluline, et oleksime kaasatud sellesse argiellu
ja olnud osa sellest kõigest.
Nii võin tuua välja noorte vaatevinkli.
Aga väärtuste maailm on tõsine probleem.
Kui Soomes need väärtused kaotatakse,
siis kuhu see välja viib?
Teisalt ei saa kellelegi sundkorras väärtusi peale suruda.
Usun, et kõik lähtub me südamest.
Kui mul on südames armastada noori ja olla nende kõrval,
siis see on suurim mõju avaldamine.
Ma näen, et kogudustel on selles vallas suur vastutus,
et nad ei istuks vaid nelja seina vahel.
Olen näinud volikogu otsustamiste juures,
kui harva luteri kiriku asjad seal esile tõusevad.
Kõik kogudused peaksid osalema me argielus.
Samuti ka otsustamiste juures.
Teil on kodus puudega laps.
Siiski on ta sulle ja su naisele toonud palju rõõmu.
Kuidas on see laps mõjutanud sinu ja su naise elu?
Marjanne sündis 1983. aastal.
Kui öeldi, et tal on Downi sündroom, oli see ränkraske olukord.
Arst ütles, et ta ei tea, millest see tuleb.
See oli muidugi kurb, aga võtsime selle lihtsalt teadmiseks.
Ta on võrreldes teiste lastega erinev,
kuna ta on arengus palju maha jäänud.
Aga südames on Marjanne väga tore.
Ta on nüüd 36-aastane.
Ta on kodusel hooldusel hästi arenenud.
Ta on samas meile ka hea õpetaja.
Ühiskonnas on valitsev mõtteviis, et me peame olema efektiivsed.
Väärtused on suunatud sellele, kui head ja efektiivsed me oleme.
Marjanne käib praegu ühes tuntud Salo kohvikus tööl.
Seal töötavad ka teised arengupuudega noored.
Ta ise ka töötab seal.
Ta on kodustes oludes hästi arenenud.
Süda on õige koha peal.
Ta ise õppis tundma Jumalat armastava Isana.
Ta on tundeline.
Ta avaldab koheselt nii oma häid kui halbu tundeid.
Tal pole mingeid pidureid.
See võiks olla nii me kõigi puhul. On väga tähtis, et oleksime avatud.
Muidugi ei saa igaühele oma südant puistata.
Ta on näide sellest, et ei pea olema efektiivne,
vaid võib olla armastav Jumala laps.
Kuigi on arengupuudega,
ega suuda kohaneda selle maailma "efektiivse" keskkonnaga.
Rääkisid enne millestki, mis oli sulle ja su naisele väga tähtis.
See on õppida tundma Isa armastust.
Kuidas see sinu elus toimus?
2005. a. kutsus mu sõber Pekka mind kursusele "Isa süda".
Läksime koos naisega.
See oli tähelepanuväärne sündmus.
Seal leidsime Jumala oma armastava Isana.
See kogemus on väga võimas ka peale seda kursust ja kogu aeg.
Osalen palju ühe meeskonna töös. See oleks väga pikk jutt.
Ma olen väga õnnelik, et Jumal on mu Isa.
Mul on hea suhe ka oma maise isaga.
Mul elus pole olnud mingit traagikat, mille tõttu seda eriliselt vajaksin,
aga see on veel kõigele heale lisaks.
Kas oled näinud, et paljudel inimestel on väärastunud pilt Jumalast?
Inimestele on Jumalast maalitud pilt kui väga karmist Jumalast,
kes on vihane.
Aga Ta on meie armas Isa!
See aga kipub kergesti ununema.
Hingevaenlane teeb omalt poolt kõik, et sinna tuleks midagi vahele
ja see suhe poleks enam vahetu.
Meil on veel paar minutit aega.
Võid öelda vaatajatele,
mida Jumala Vaim su südamele annab.
Tahan lugeda Piiblist oma noorusaja lemmikpeatüki.
Johannese 14:27.
"Rahu ma jätan teile, oma rahu ma annan teile.
Mina ei anna teile nõnda, nagu maailm annab.
Teie süda ärgu ehmugu ega mingu araks!"
Siin on see Piibli kirjakoht,
mis võiks julgustada sind su teekonnal.
Tahan julgustada sind, et olgu su elu, milline tahes;
mis iganes on olnud su minevikus või sa kardad oma tuleviku pärast -
sa oled ikka Jumala Isa kallis laps!
Võid võtta vastu andestuse mineviku ja ka tuleviku tarbeks
Jeesuse lepitustöö kaudu.
Siis koged oma elus rahu ja armastust.
Jumal on su armastav Isa.
Ta armastab sind ja hoolib sinust tõeliselt.
Kui ka tundub, et kõik läheb nihu või kui ka kõik on hästi,
siis Tema on ikka sinu armas Isa.
Selles peitub me ainus lootus, et me teame, kelle lapsed me oleme
ja et meil on ühendus Temaga.
Piibel ütleb ka, et armastuses pole kartust.
Kartus tuleb kergesti paljude inimeste ellu.
Nagu ütlesid - kus on Isa armastus, seal pole kartust.
See on seotud kogu eluga - kuskil pole kartust.
Ka abielus mitte.
Sa ei pea kartma oma abielu ja pere pärast.
Kuigi võib olla raske, siis see on siiski turvaline.
Aitäh Pertti Vallittu selle pooletunnise saate eest!
See armastus,
mida oled kogenud Jumala ligiolus oma elus ja su pereelus,
kandugu see edasi ka teistesse kodudesse.
Aitäh sulle ja su perele! - Aitäh!
Kui soovid toetada Eesti TV7 tööd, helista 900 1777 (hind 7 euri).
Võid annetada ka pangaülekandega, leides me andmed www.tv7.ee Aitäh!
Tõlge: Raul Jürimaa