ISANDA LAUAS
Tere tulemast saatesse!
Mina olen Martti Ojares
ja mu tänane külaline on Martti Siippola.
Tere tulemast! - Tänan.
Su elu on olnud tõeliselt rikas ja mitmekülgne,
millest võiks teha lausa mitu saadet,
kuid üritame siis selle lühikese ajaga midagigi olulist esile tuua,
mis oleks kui jooksvaks niidiks läbi su elu.
Sündisid piiri ääres sõjaväelase perre. Su isa oli ohvitser.
Just. Sündisin 22.07.1941
Ilomatsi Vepsämäele.
Mu isa oli piirisalga ülem
või õigemini 24. piirisalga ülem.
Viibisime mu sünnihetkel aktiivses sõjapiirkonnas.
Rindele oli meie juurest linnulennul umbes 20 km.
Kus pommid plahvatasid. - Jaa, ikka.
Minu ristimise ajal
pidi kirikuõpetaja talituse mitu korda peatama,
kuna mu isa kompanii valmistus 20 km kaugusel rünnakuks
ja Soome suurtükivägi korraldas seetõttu nö eeltulistamist.
Tulistamine olla olnud nii kõva, et veranda klaasid värisesid
ja kardeti, et need kukuvad klirinal kokku.
Ka oli kirikuõpetaja juttu raske kuulda.
Nii tuli ristimistalitus vähemalt 2-3. korral peatada.
Kui nüüd mõelda sellele olukorrale,
siis see polnud mingi mäng või lihtsalt treening, aga reaalsus.
Kuidas suutis su pere nii rahulikuks jääda,
ilma mingitki hirmu tundmata?
Küllap neil mingi usk Jumalasse oli ikka olemas,
kuigi mu pere ja vanemad
polnud tookord veel nö elavad usklikud.
Kuigi me peres loeti siiski söögipalveid
ja kuulati jumalateenistusi.
Nii et, teatud usk ja usaldus Jumala vastu oli olemas.
Ema polnud nõus evakueeruma,
vaid jäi sõja alates vastu isa tahtmist Ilomatsile.
Talvesõja-aegne evakueerumine oli olnud väga raske ta jaoks,
kuna tal oli 3 metsikut poega
ja minna tuli kuni Põhja-Kuopioni välja.
Nagu ütlesid, siis su isa oli ohvitser.
See oli ohvitseride jaoks kindlasti väga raske aeg,
kuna nad näevad ju ka kõiki õnnetusi, mis sünnivad.
Nii on. Isa rääkis hiljem et ta palvetas enne igat rünnakut.
Mäletan, kuidas ta sai Mannerheimi poolt kiita,
kuna oli olnud kogu ründeaja eesliini kompaniiülem
ja tulnud toime võimalikult väheste kaotustega.
Isa ise ütles, et see oli tänu palvetamisele.
Kuigi kõige selle tagajärjed avaldasid teatud mõju
osadele teistelegi sõjast naasenutele,
oli isal üsna raske ilma alkoholita kõige kogetuga toime tulla.
Siis aga saabus üsnagi pea aeg, mil ta kohtus Jeesusega.
Just. Sõja lõpu poole ja selle lõppedes
oli isa alkoholiga ikka väga sina peal.
Kui ta aga siis 1952. aastal pensionile jäi,
võttis ta ka Jeesuse oma isikliku Päästjana vastu.
Ta sai usklikuks ja kodune olukord muutus selliselt,
otsekui pimedas toas oleks tuli põlema pandud.
See on ilmselge. Nii nagu ka enne seda saadet ütlesid,
et isa kandis hoolt selle eest,
et loetaks Jumala Sõna ja lapsed seda kuuleks.
Just nii.
See oli vana ohvitseri omadus - tema oli see, kes peret juhtis.
Meenutan neid aegu täie austusega.
Paluti söögipalveid ja isa luges Jumala Sõna.
Ja kuna Jumala Sõna ei tule tühjalt tagasi,
talletus see minugi "kõvakettale", tehes seal minu teadmata oma tööd.
11. aastat hiljem -
peale seda, kui isa oli oma otsuse teinud,
kogesin, et mu elus on midagi puudu.
Väliselt oli kõik muidugi hästi.
Elasime sõjaväe garnisonis, mis oli tol ajal eriline õnnistus.
Kõik halb oli sealt kaugel.
Lähimasse bussipeatusse oli üle 2 km ja linna 11 km.
Meil olid seal omad hobid, millega tegeleda.
Oli skautide liikumine, sport ja muud sarnased lood.
Kõik see aitas varjuda kõige halva eest.
Mäletan, et isegi kinno ei saanud enne,
kui olin vist 12-aastane
ja meil näidati vist üht filmi "Pekka Puupää".
Teil oli peres kokku 5 last. - Just nii.
Nii saite ka omajagu üksteist hoida ja valvata.
Just. Ma olin oma õe hoidja.
Õde sündis 1945. aastal.
Meil olid omad mängud.
Külas oli samuti palju lapsi.
Meil oli palju toredaid mänge.
Samas Jumal ikka kaitses ka mitmeid kordi,
kuna sõja järgselt leidus piirkonnas palju lõhkeainet.
Nii me siis kõmmutasime neid, saades aegajalt väikesi kriimustusi,
kuid kõigest tulime siiski välja.
Sa ise olid ka suurtükiväes, teenides seal kaasa õpetajana.
Just nii.
Olin koolitusala allohvitser. Põhiharidusega allohvitser.
Tegutsesin neis valdkondades, mis mulle meeldisid.
Mulle meeldis ka aktiivne sõdurielu ja reeglipärane tegutsemine.
Mul läks seal enda meelest väga hästi.
Seejärel aga vahetasid pataljoni ja läksid õhuväkke,
hakates lennundusega veelgi laiemalt tegelema,
millest räägime lähemalt pisut hiljem.
See oli muidugi jätk su sõjaväelase karjäärile.
Ometi oli nüüd pataljon teine,
mis kätkes endast ka üht erilist eesmärki.
Vähemalt ma näen seda nii.
Jumala juhtimist nähakse sageli ikka alles tagantjärgi.
Jumala juhtimise keskel olles ei saada sellest veel nii aru.
Ma sain usklikuks suurtükiväes olles.
Siis aga ilmus lehes korraga üks kuulutus,
kus õhuvägi korraldas lennunduskoolis lennujuhi kursused.
Olin venna õhutusel juba varem lennundusega kokku puutunud
ja minu kokkupuude sellega jäi just samasse aega.
Olin müünud oma auto maha, saades niimoodi raha selle kõige jaoks
Võtsin töölt puhkuse ja läksingi Helsingisse kursustele,
läbides seal piloodi baaseksami.
Nii et, kui see kuulutus siis ilmus ja mul oli ka lennukogemust veidi,
mõtlesin oma paberid sisse viia, mida ma ka tegin.
Olin peaaegu kindel, et mind ei kutsuta sinna,
samas kui tegelikult kutsuti ja ma läksingi katsetele.
Siis olin kindel, et ei pääse edasi kursustele,
kuna katsetele oli kutsutud paarsada inimest,
kellest vaid 12 pääses kursustele.
Kursustele saamiseks peetud eksam kestis 2 päeva
ja ma olin peale seda enam kui kindel, et ma ei saa sinna,
aga läks teisiti.
Nainegi oli üllatunud, kui mu nimele pruun ümbrik saabus.
Avasin selle värisevate kätega, leides eest kutse kursustele.
Sellest on näha, kuidas Jumala käsi oli selles mängus,
kuna hiljem näeme, kuidas sel kõigel oli oma mõte ka vaimulikus mõttes.
Kuid sellest siis hiljem.
Sinust aga sai väga mitmekülgne sõjalennuohvitser.
Nii see läks tõesti.
Lugu oli nii, et see koolitus, mille läbisin, oli väga mitmekülgne.
Läbisin erinevad tasemed ja sain vastava tunnistuse.
Peale esimest taset algas lennukoolitus õhuvägedes.
Mu esimeseks õppelennukiks oli Saab Safir.
Milliste lennukitega aga oma ametis kõige enam lendasid?
Ma polnud hävituslendur, mistõttu ma ei lennanud eesliinil.
Lendasin hoopis Fougaga,
kui veel mäletate seda V-sabaga lennukit.
Just sellega ma lendasingi ja see oli ütlemata hea lennuk.
Ammutasin seekaudu lennukogemust ja täitsin oma ülesandeid.
Teenisin kaasa lennujuhtimises
ja andsin oma osa ka piloodina.
See oli nii hea lennuk, et seda ei väsi veel tänagi kiitmast.
Soome lennuväe jaoks oli see ütlemata õnnestunud valik.
Prantsuse õhuväe vigurlennu rühm Patrouille de France
lendas sellega 1970'ndatel kaua.
Iisraeli õhuväes teenis see 1980'ndatel kaua.
Iisraeli 6-päevase sõja ajal
hävisid Fouga lennuki kasutamise tõttu rünnakutes
vaenlase kolooniad täielikult.
Selleks, et läbida tihe konkurss
nii nagu sa seda tegid, et pääseda 12 väljavalitu hulka,
peavad nii mitmedki omadused ikka paigas olema.
No ehk mõned päritud omadused olid need, mis olid head
ja tänu millele siis ka edasi pääsesin.
Ometi pean seda siiski täiega Jumala imeks.
Olin tookord juba usklik
ja seetõttu ka palusin enne katseid, et Jumal aitaks mind.
Ja loomulikult valmistusin ka ise usinasti ette.
Su ametlik teenistus õhuväes
lõppes sellega, et jäid üsna varakult pensionile.
Olid ju alles nö poole-ealine ehk 40-aastane, kas polnud?
Tol ajal oli tõesti seadus, et erru tuli minna 40-aastaselt.
See puudutas kogu lendavat personali, sh kapteneid.
Esiohvitserid teenisid pisut kauem,
kuigi kuulusid ju samuti lendava personali hulka.
Olles 40-aastasena täisteenistuses,
jäin ma pensionile 1981. a. juulis.
Pea kõik inimesed hakkavad peale seda
midagi arendama.
Nii jõuamegi selleni,
kuidas ka Jumala juhtimine hakkas samal ajal esile tulema.
Su igatsus oli, et kõik see, mida olid õppinud sõjaväelasena,
saaks rakendatud ka Jumalariigi heaks.
Nõnda ma mõtlesin jah.
Tagantjärgi vaadates saan aru, et Jumal aitas selles selliselt,
et sellest oli kasu nii mõnelegi lahkujale.
Olin saanud korraliku väljaõppe nii õhuväes
kui lennunduse vallas tervikuna.
Tegutsesin lennukaitse ohvitseri sekretärina.
Tegelesin õnnetuste aruannetega, häireteadetega jne.
Olin ka lennu- ja päästeteenistuse juhi abi.
Tänu sellele kõigele
kogunes lennunduse vallast ikka päris suur kogemuste pagas.
Seetõttu nimetangi end nii õhu- kui töömeheks.
Olen ühtpidi rõõmus selle üle, et olen saanud olla abiks neile,
kes on saanud kutse hakata misjonilenduriteks.
Olen pea kõigi praeguste misjonilendurite-,
kui ka juba pensionile jäänud misjonilenduritega
saanud ühel või teisel ajal koos lennata.
Kas siis õppe- või kontroll-lende tehes.
Siin laual on midagi, mida palun sul tõsta veidi,
et kaamera saaks selle kinni püüda.
Räägime nüüd sellest, mis kõik selle taga peitub?
See siin on Gospel Flight'i märk, mis asub ühe lennuki sabal,
mis tänasel päeval lendab kaubakeskuste kohal.
Praegusel hetkel näiteks Kuopios Minna kaubakeskuse juures.
Märgi ülaosas, lennuki tüüri juures, on MAF'i märk,
mis on rahvusvahelise misjonilendude seltsi märk.
Miks see märk peab seal lennuki sabas olema?
A) Selleks, et see lennuk on palvevastus.
Siin on selle kohta ka dokument.
See siin on üks lehekülg minu päevikust,
kus on kirjas järgnev:
"Issanda taevaminemise pühal.
3. aprillil oli kogu me Soome misjonilendurite delegatsioon
Zürichis MAF Euroopa konverentsil."
Ka mina pidin sinna minema, kuid ma jäin haigeks.
Olin tol ajal ühingu "Gospel-lennud" (Gospel Flights) esimees.
Nii ma siis ootasin,
mil ometigi terveks ja taas vormi saan,
kuid usun, et kõne, mille ma sain ja millest siin ka juttu on,
tervendas mu üsna kiirelt.
Nad helistasid mulle kui esimehele Zürichist
ja küsisid, kas võtame selle lennuki vastu?
Seal koha peal olid Kille, Antti ja Pasi,
kes andsid teada, et meile annetatakse õppe-eesmärgil lennuk.
Olime 4 kuud jõudnud paluda ja olla ühel meelel palves,
et saaksime endale õppesõidu lennuki,
mille abil koolitada välja misjonilendureid.
Mõni selline lennuk,
mis oleks esimeseks töövahendiks mõnel konkreetsel sihtmaal.
Tegu oli Cessna 206'ga,
mis oli olnud kasutusel üle 20. aasta misjonitöös Aafrikas.
Selle viimane tööpiirkond oli Tšaad Aafrikas,
kus seda kasutati seal valitsenud näljahäda ajal.
Nii me siis saimegi endale 1986. aastal lennuki.
See anti meile üle juunis toimunud Lehtijärve konverentsi ajal.
Jumal on palveid kuulev Jumal. - On tõesti.
Isegi, kui vahel tundub, et taevas on kui kõmisev vask.
Kuid, kui miski on Tema tahte kohane
ja aitab kaasa Tema misjonitööle ning plaanidele, siis...
Kui tähtsaks pead lennundust,
mis annab oma osa just misjonitöö ja misjonipõldude heaks?
Milline tähendus sel on Jumalariigi vaatenurgast lähtuvalt?
Kunagi tehti selline video nagu "Lootuse toojad".
See peegeldab vägagi hästi kogu seda tööd.
Lennurajad, millel misjonilendurid sihtmaades lendavad,
asuvad üsnagi rasketes paikades.
Tehakse evangeelseid ekspeditsioone,
millega on sageli seotud ka arstiabi ekspeditsioonid.
Mõni misjoniarst, metsamees või elektrik
edastavad oma teadmisi ja abi.
Lisaks sellele mõni evangelist
või mõni eelpool nimetatu evangeliseerib ise.
Teatud juhtudel teeb seda isegi misjonilendur ise.
Tegu on teeniva üksusega.
Seda ei tohi kunagi unustada, et oleme teenimas,
olles Jumala käepikenduseks.
Nii saame viia lootust sinna, kus valitseb lootusetus.
Ühtpidi tundub, et see kõik on läinud kui lepse reega.
Kuid on sul olnud ka hetki, kus oled mõelnud: "Miks küll nii?"
Su esimene abikaasa haigestus vähki,
mis muutis ühtpidi nii sinu, kui kogu su pere mõtteviisi.
Milline etapp see su elus oli ja mida kõike endas kätkes?
Jaa, töötasin tol ajal Finnairi lennuakadeemias,
olles lennuõpetaja Poris.
Käisime veel koos Hispaanias
ja mõtlesime ka, et mis oleks,
kui läheks misjonilennu tööle Aafrikasse,
või kuhu iganes Issand juhib.
Hispaanias olles hakkas naine tundma,
et kõik pole päris nii nagu peaks.
Mäletan üht kaminaõhtut, kus oli ka üks usklikust vähispetsialist
kellega niisama vestlesime.
Sel hetkel me ei teadnud veel, et vähk oli Irja ihus juba maad võtnud.
Tulime tagasi koju
ja ma lendasin ühe pastoriga 1-2 korda nädalas Põhja-Aafrikasse
seoses ühe moslemitöö projektiga.
Samas õpetasin ka sellele pastorile endale lendamist,
kellest sai hiljem päris hea lendur.
Tagasi Soome tulles diagnoositi mu naisel vähk.
Nii see kõik juhtus.
Samas kätkes see Jumala plaani, et jääksin kodumaale
ja aitaksin nooremaid, kes olid suundumas misjonilennu tööle
Olin 25. aastat aktiivne lennuõpetaja.
Lennuameti poolt ka ametlik kontroll-lendaja.
Päris mitmed mu sõbrad läksid misjonipõllule.
Parimatel aegadel lausa 3-4 misjonilendurit ühel aastal.
Kuid tulles veel tagasi eelmise teema juurde,
siis te lapsed olid veel üsna väikesed, kui su naisel vähk avastati.
Nii oli. Naine palus, et saaks veel 10. aastat lisaaega,
samas kui mina tahtsin paluda täisparanemise eest.
Algul tundus, et ta saabki terveks.
Lapsed olid nii väikesed, et naine palus 10. aastat lisaaega,
kuna selleks ajaks oleks nad olnud valmis ellu astuma.
Meil oli tütar ja poeg.
Tütar sündis 1967. aastal ja poeg 1976. aastal.
Neil oli 9 aastane vahe.
Kuid läks teisiti.
Irja viidi 1997. a. jõulude ajal haiglasse
ja haiglasse ta jäigi,
lahkudes meie seast uue aasta alguses.
Siis märkasime, et 10 aastat oligi möödas.
Ehk siis, su naise palvete kohaselt oligi läinud nii nagu ta oli palunud.
Kuid Jumal oli selleski loos armuline
ja andis sulle hiljem uue naise.
Just.
Tundsin Marjatta Karimaad Nummela nelipühi kogudusest,
kuid kuna ta osales misjonitöös, polnud me pere keskis kohtunud.
Küll aga oli mu naine talle kirjutanud, kuna hindas teda väga.
Marjatta oli pikalt lesk olnud.
Ta mees küll suri, kuid sai veel surivoodil päästetud.
See oli see positiivne asi kogu selle kurva loo juures.
Mingi hetk aga juhtis Jumal me teed kokku.
Marjatta oli olnud 8 aastat Türgis ja õppinud türgi keelt.
Kuigi tal oli juba töö poolestki teatud keelepõhi all.
Lese-pensionit pidades läks ta maale, mille osas tundis kutsumust.
Smürnasse ehk Izmiri, kus ta oli osa rahvusvahelisest kogudusest.
Tolle koguduse pastoripaar on seal endiselt alles.
Ta läks sinna 1990. aastal.
Ustavaid inimesi ikka leidub. - Ikka.
Olite mõlemad olnud pikalt usklikud, kui Jumal teid kokku juhtis
ja olete nüüdseks nautinud ühist elu pea 20. aastat.
Üle 20. aasta.
Minagi olen nüüd saanud Türgi lainele.
Käime Türgis umbes 2 korda aastas.
Vanuse lisandudes on need käimiskorrad jäänud samaks,
kuid seal olemise aeg on muutunud lühemaks.
Võrreldes sellega, et kord olime seal isegi 7 kuud jutti.
Mul olid väga head tööandjad.
Töötasin erinevates lennukoolides, sh Patrias.
Sealne tegevjuht mõistis hästi seda nö minu asja.
Töötasin seal vabakutselise õpetajana.
Nii sai ka alati küsitud ja kokku lepitud sobivas ajas,
mil võisin mõneks ajaks lahkuda.
Ta oli alati nõus, kuid ütles:
"Ära unusta siis tagasi tulla, sest me vajame sind."
See tekitas hea tunde
ja ma püüdsin ka alati teha oma tööd võimalikult hästi.
Nõnda see eluke kulges.
Nö lisaraha teenides, et treenida misjonilendureid.
Sa oled ka kokku arvutanud, kui palju oled lennanud ja õhus olnud.
Seda kuni viimse hetkeni välja.
See on ikka tohutult suur hulk. Kas räägiksid sellest meilegi?
Tõusin esimest korda lendu Malmi lennurajalt 1964. aastal.
43 aastat ja 4 kuud hiljem maandusin samale lennurajale.
Arvuliselt oli see mu 113 805. maandumine.
Sellega ka kogu see lugu lõppes.
Meile oli korraldatud kena vastuvõtt.
Tuletõrjeauto tekitas veejoa, mille alt me siis läbi sõitsime
ja see jäi ka mu viimaseks ametialaseks lennuks.
Eks see ole ikka tohutu hulk maandumisi,
ühes sama suure hulga lendu tõusmiste- ja muude asjadega.
Kuid õnnetusi pole õnneks olnud.
Väikesi küll, aga Issand on alati hoidnud.
Ehk siis, need on kuulunud asja juurde.
- Just. Sest ilm ja kõik muu on ju muutuv.
Jaa. Kuigi lendudeks valmistutakse tõeliselt põhjalikult ja hästi.
Sellest hoolimata sattusin näiteks Fougaga kaks korda
väga jäistesse oludesse.
Kuid vaatamata sellele hoidis Issand siiski.
Eks see jäätumine olegi eeldavasti üks suuri küsimärke lennunduses.
Nii on. Ja samas tuleb kõigiks oludeks hästi ette valmistuda.
Meil on nüüd veel minut aega jäänud, mistõttu kas sul on midagi,
mida sooviksid me vaatajaile
kui keskse mõttena Jumalariigi vaatenurgast jätta?
Me lennuseltskond loeb tavaliselt lennu käsiraamatut,
kuid ma leidsin 1963. aastal elu käsiraamatu,
kus Johannese 3:16 kohaselt on öeldud:
"Sest nõnda on Jumal maailma armastanud,
et ta oma ainusündinud Poja on andnud,
et ükski, kes temasse usub, ei hukkuks,
vaid et tal oleks igavene elu."
Vot see on üks keskne mõte.
Me tajume Jumala juhtimist sageli alles elule tagasi vaadates,
kuid Ta on alati koos meiega, kui vaid hoiame Ta käest kinni.
See tõesti on nii -
inimelu tuum, mis annab inimesele elumõtte ja lootust.
Aitäh Martti Siippola, et olid koos meiega selle pool tundi.
Usun, et jõudsime paljust rääkida, kuigi palju jäi ka rääkimata,
mistõttu loodetavasti jõuame selleni mõni teine kord.
Aitäh sulle ja Issand õnnistagu sind ja su peret!
Tänud! Sama sulle ja TV7 tööle.
Liikugem ikka edasi lipp kõrgel lehvimas.
Aamen. - Aamen.
Soovides toetada Eesti TV7 tööd, võid helistada 900 1777 (hind 7 euri),
või annetada ka pangaülekandega, leides me andmed www.tv7.ee Aitäh!
Tõlge: Anne-Ly Raukas