ISANDA LAUAS
Tere tulemast saatesse!
Mina olen Martti Ojares
ja mu tänane külaline on Joonas Mähönen.
Tere tulemast! - Tänan!
Usun, et see saade saab olema üsna väeline.
Räägi lühidalt oma elu lähtekohtadest ja sellest, milline oli su lapsepõlv?
Ütleksin, et ma ei sooviks selliseid olukordi
isegi oma vaenlasele.
Ma sündisin Helsingis keset masu aega katkises peres.
Uimastite tarbimine oli osa me pereelust.
Ema jäi juba üsna noorena üksikemaks.
Ema oli siis veel noor inimene ja suure surve all.
Kas võib väita, et sa pole väiksena saanud kunagi isa süles olla,
kuna sa pole oma isa kunagi näinudki.
Kas kogesid oma kodus hellust ja armastust, mida iga laps vajab?
Ei kogenud.
Armastuse puudumine on olnud suur puudujääk mu elus.
Lugesin su eluloo algusest, millest oled ise kirjutasid.
Mulle läks nii südamesse see, mis su elus kõik veel juhtuma hakkas.
Oled saanud väga sügavad armastuse puudumise haavad,
mis on ka suur selgitav tegur,
miks su elu läks edasi nii nagu see nooruses läks
ja millest sa ka kohe rääkima hakkad.
Ometi sa käisid ikka kooli läbi? Nii põhikooli kui kõik muu.
Nii et, selles võtmes läks su elu nagu teistelgi poistel.
Aga mingil ajal hakkas su elu kiiva kiskuma.
Millal see alguse sai?
See oli kuskil põhi- ja keskkooli vahel.
Olin umbes 12- või 13-aastane, kui läksin suurte poiste kooli.
Seal segunesid poisid, kes tulid erinevatest tingimustest.
Lähikeskkond polnud teps mitte idülliline.
Kas mängu tulid ka alkohol ja uimastid?
Alkoholi ja tubakat olin juba enne proovinud.
See oli põhikoolis, 11-12. aastasena juba.
Keskkoolis tuli juurde kanepi suitsetamine.
Hakkasime tegema pättust. Näppama, varastama jne.
Kui kaugele see protsess su elus läks?
See algas Kinder-üllatusmunade näppamistega.
Edasi varastasime muid asju.
Siis veetsime öid tihti väljas. Varastasime jalgrattaid.
Olime huligaanid.
Inimesed ei tahtnud meid näha.
See tekitas meis rohkem mässumeelsust,
et kui meid ei taheta näha,
siis teeme selle asja inimestele jõulisemalt selgeks.
See viis selleni, et hakkasime müüma narkootikume.
Kuskilt oli ju raha vaja saada.
Kui on vaja raha saada, siis need kuriteod just juhtuvadki.
Just.
Mis hetkest sa nägid,
et uimastid hakkasid su üle võimust võtma
ja su elu juhtima?
See tuli siis, kui hakkasin raha varastama.
Seda isegi kodust.
Ma valetasin emale.
Helistasin ka vanaemale ja vanaisale, öeldes, et mul on raha vaja.
Rääkisin mingit ümmargust juttu ja sain raha.
Suurim probleem oli siis,
kui mu sõbrad tervematest peredest ei kiitnud heaks neid asju
ja nad hakkasid mu juurest ära minema.
Mingil ajal sa nägid, et sõjaväes oli hoopis tervem eluviis.
Sõjavägi oli mul esimene ärkamiskoht. Nägin, et veel on lootust paremusele.
Aga see asi ei kestnud pikalt.
Esimest korda läksin sõjaväkke kohe peale kooli.
Seal tehti narkotest, mis oli mul positiivne.
Nutt kurgus pidin sealt veel aastaks ära minema.
Tahtsin minna reservohvitseride kooli,
kuid kui mulle öeldi, et mina küll sinna ei saa,
siis kukkusid kõik mu lootused parema tuleviku osas kokku.
Kas sa sõjaväkke ikka said?
Aasta pärast läksin tagasi.
Sõduri baaskursuse ajal öeldi mulle:
"Mähönen, sina ei lähe allohvitseride kooli.
Võta see teadmiseks!"
Vastasin: "Ma ei tulnud teilt küsima, kas ma lähen sinna?
Ma tulin teile ütlema, et kavatsen sinna minna!"
Ja siis, kui tuli aeg, siis ma läksingi allohvitseride kooli.
Allohvitseride koolis küsiti:
"Mähönen, sa vist ei lähe reservohvitseride kooli?"
Ütlesin: "Ma ei küsinud teilt, kas ma lähen,
vaid ma ütlen teile, et ma lähen!"
See oli positiivne aeg? - Jah.
Sõjaväe distsipliin ja organiseeritus olid vajalikud mu elu jaoks.
Kuidas su elu peale sõjaväge edasi läks?
Peale sõjaväge tahtsin minna tööle.
Püüdsin saada sisse Maakaitse Kõrgkooli,
aga õnneks ei saanud sinna.
Jumalal olid muud plaanid.
Hakkasin tööd otsima. Tegin vahepal ka täitsa lihttöid.
Töötasin seal pool aastat. Tegutsesin tunnelites, rookisin lund.
Siis hakkasin mõtlema, kas hakata uuesti ametit õppima?
Mul olid koka paberid juba olemas, kuid siis mõtlesin,
et ei hakka ma enam midagi koolis käima.
Julgelt nuga kätte ja kokkama!
Kuid see ei kestnud kaua, kuna uimastid tulid taas mängu.
Uimastid tulid, aga sõbrad olid nüüd teised.
Kuna raha oli, siis vargil ma enam ei käinud.
Suurem osa rahast läks uimastitele, aga suund oli selge.
Suurim kokkuvarisemine tuli mul siis,
kui mulle teatati, et mu vanaema on surnud.
Ärkasin hommikul selle teadmisega.
Ainus, kuhu oma valu uputada, oli viskipudel.
Inimesed olid küll mu ümber,
aga kui püüdsin neile südant puistata,
ei võtnud nad seda vastu.
Ma ei süüdista neid. Ma saan neist aru.
Neil on raske teiste tunnetega tegeleda.
See oli elus see aeg, kus puudutasin juba põhja.
Teadsid sa tol ajal mingilgi moel,
et on olemas Jeesus ja materiaalne kurjus?
Või olid need sulle veel võõrad lood?
Materiaalne kurjus oli täitsa selge.
See on olnud mul kogu elu.
Mäletan, kuidas ma väikese poisina, umbes 6-7-aastasena, olin üksi toas.
Vaatasin pimedusse ja küsisin, mis see on?
Nägin kurja, mis mind puudutas ja mõtlesin, miks ma seda näen,
samas kui inimesed ümberringi rõõmutsesid.
Teadsin, et kuri on olemas, aga samas oli ka lootus paremusele.
Sinu elus olid tõusud ja mõõnad.
Enne järgmist langust kohtasid sa Jeesust.
Jah. See oli just peale vanaema surma.
Üks hea sõber, moslem,
hakkas mulle rääkima Jumalast, deemonitest ja needustest.
Mäletan, kui ta mulle 2012. a. suvel Ruoholahtis ütles:
"Joonas, ma ei taha sulle rohkem rääkida,
kui sa tegelikult ei usu, mida räägin."
Ütlesin talle: "Räägi aga veel! Ma tahan veel kuulata!"
See oli see, mida olin oodanud.
Üleloomulikkus hakkas kõnetama.
Siis hakkasid tekkima väga tähtsad küsimused.
Nagu: mispärast ma siin olen? Milline on mu elu eesmärk?
Mis juhtub peale surma?
Samas rõhusid sind veel ka lapsepõlve traumad.
Sa isegi riskisid ses mõttes, et sa ei võtnud Jeesust tõsiselt.
Jah. Sel päeval ja õhtul, kui Jumal mulle ilmus,
näitas Ta mulle oma tõelist palet. Ta kutsus mind oma riiki.
Ütlesin Jumalale: "Olgu.
Kui Jeesus suri mu eest ristil, siis tore on!
See on ülemaailmselt suurim töö. Ma kiidan selle heaks.
Aga kui Ta suri mu eest, siis tahan näha,
et ka saatanal oleks võimalus meelt parandada."
Ma ei saanud tookord aru, mida ma palusin,
aga Jumal ütles mulle,
et selle maailma üle mõistetakse kohut.
Nägin, et paljud inimesed läheksid kohtu alla
ja see tundus ebareaalne.
Kui selle maailma isand saab meelt parandada,
siis saavad seda kõik.
Püüdsin pääseda mööda otsest teed õnne juurde.
Ütlesin Jumalale: "Ma tahan näha!"
Jumal andis mulle juhise: "Pea hoolt oma hinge eest!
Sa saad võimaluse!"
Siis sa nägid, kuidas kuri võimust võttis.
Siis hakkasin nägema halbu asju. Alles siis avanes pimedus.
Sest siis kuulsin ka selgelt saatana häält.
Mu vaimulikud silmad ja kõrvad olid avatud.
Need avanesid veel rohkem
igasugustele pidustustele ja narkoteemale.
Sel ajal hakkasin veel rohkem narkot tarbima.
See polnud enam selline meelelahutuslik tarvitamine.
Siis käis jutt juba kartellivärgist.
Mida selle väe ja võimuga peale hakata?
Kui ma baari sisse astusin, tahtsin näha,
kas seal on olemas kasvõi primitiivseimgi armastus,
mida Jumal mulle üleloomulikult näitas.
Ma rääkisin saatanaga vaimus. Meil oli kahekõne.
Alati, kui ma sisse läksin, ütlesin:
"Saatan, näita mulle, et siin on armastust!"
Saatan vastu: "Ah ei, ära sa nüüd sedamoodi!
Sa lihtsalt naudi seda, mis siin on! Siin on naised, sa saad raha, narkot!
Kõik see siin on sinu, Joonas!"
Ema õpetas mulle ühe asja. Nimelt - mitte miski pole tasuta.
Mitte miski siin maailmas ei tule tasuta kätte.
See tuli mulle alati meelde. See ei saanud olla nii hea.
Mõtlesin: "Mida saatan vastu tahab?"
Ta ütles: "Joonas, ära sa nüüd niimoodi!
Kirjuta siia alla!
Annad mulle ainult oma hinge! Rohkemat ma ei tahagi.
Sa saad selle kõik!"
Siis aga tuli stop ja ma ütlesin: "Ei! Ma ei anna. Seda sa ei saa!
Ükskõik, mida muud!"
Need piinad, mida oma ihus edaspidi kogesid, olid kohutavad.
See oli valus,
sest poolteist aastat varem ilmus Jumal mulle esimest korda.
Olin Jumalast väga kaugele läinud. Ma uurisin saatana maailma.
See viis selleni,
et olin ühel hommikusel peol, kus kasutati naerugaasi.
Olime enne juba igasugu uimasteid tarbinud.
Kui seda naerugaasi sisse tõmbasin,
sain aru, et see polnud ainult füüsiline.
Siis juhtus ka midagi muud.
Poolteist aastat tagasi, kui Jumal mulle ilmus,
näitas Ta mulle, et kui valin selle tee, siis suren.
Sel hetkel, kui tõmbasin naerugaasi, mõtlesin, et olengi selles punktis.
Rääkisin sellest ka emale, et see on surmakoht.
Tal oli seda väga kurb kuulda, et ma selliseid koledaid asju rääkisin.
Teadsin seda isegi.
Tõmbasin naerugaasi ja kaotasin korraga teadvuse.
Kukkusin maha ja lõin pea tugevalt ära.
Silme eest jooksis kui teekond läbi, mis oli naerugaasist tingitud.
Avastasin end sellest reaalsusest, et ma ei saanud liikuda.
Inimesed hädaldasid mu ees.
Ütlesin, et ma ei suuda midagi teha.
Hüüdsin oma sees appi, aga seda välja öelda ei suutnud.
Nad mõtlesid mu kõrval, mida mu kehaga teha?
Mida teha, kui kiirabi ja politsei tulevad?
Kuulsin, kuidas inimesed rääkisid mu lahkumisest.
Äkki hakkas mu hingamisteedest vedelikku välja voolama.
Kui vedelik kurku tuli, ei saanud ma enam hapnikku.
Siis aga kogesin kohutavat füüsilist valu.
Olen kogenud hirmsat valu, kartust ja vaeva.
Hingasin välja, aga ei saanud enam hapnikku.
Mõtlesin, et nüüd olengi selles reaalsuses.
See on tõsine koht.
Mäletan, et inimeste rühma taga oli tume kuju.
Sain aru, et see on surm.
Sekundid jooksid ja ma ahmisin õhku.
Loendasin sekundeid, mõeldes,
et kui keegi mind nüüd ei liiguta, siis on kõik.
Üks, kaks...hapnik lõppes.
Viimane asi, mida mäletan, oli see, et üks käsi tuli mu peale ja...
ma olin läinud.
Ehk siis sa olid surnud. - Jah.
Mind ei tunnistatud surnuks, aga see, mis peale seda juhtus, on tõelisem,
kui see, mis praegusel hetkel on või milles elame.
Ma ei olnud enam füüsilises reaalsuses,
aga samas olin siiski vägagi kohal.
Mul polnud valu. Olin üsna muretu.
Siis sain aru, et nüüd pole asjad enam minu kätes.
Nüüd mulle öeldakse, kuidas asjad lähevad.
Ise ei otsusta ma enam midagi.
Kogesin, kuidas väravad avanesid ja mind kutsuti sisse.
Mulle anti teada, et hakkan oma tegude eest vastutama;
et hakkan vastutama kõige eest, mida olin teinud.
Siis sain aru, et olin teinud väga halbu asju.
"Ma ei saa taevasse." Kuigi see oli mu soov.
Ma tahtsin taevasse.
Mu elu vilksas mu silme eest läbi. Seda näidati mulle.
Nägin, et selline see oli. Enam ei saanud midagi teha.
Selline mu elu oli.
Hakkasin harjuma mõttega, et nüüd on aeg minna.
Äkki näidati mulle pilti mu emast ja nooremast vennast.
Mind tabas kohutav mure: "Oh ei!
Need inimesed hakkavad igatsema mind!
Tegelikult on ju olemas inimesed, kes hoolivad."
Siis tuli kõrvale pilt mu tolleaegsest tüdruksõbrast.
Mul tekkis veel suurem mure.
Tegelikult oli veel inimesi, kelle pärast oleks võinud elada.
Peale seda tuli nende taha suur inimeste mass.
Sel hetkel tuletas Jumal mulle meelde: "Kas sa mäletad Joonas,
mul on sinu jaoks maa peal ülesanded ja eesmärk."
Tundsin end väga isekalt,
et olin lasknud oma elul raisku minna.
Jumal andis mulle küll kutse, aga ma olin teinud rumalaid otsuseid.
Aga äkki anti mulle valikuvõimalus.
"Sa Joonas võid nüüd valida - kas lähed või tuled tagasi?"
Ütlesin, et ma ei saa kuhugi minna. Ma tegin selle otsuse.
Samal ajal tegin silmad lahti ja palusin inimestel kutsuda kiirabi.
Varem ma ei suutnud rääkida.
Sel hetkel tõstsid kaks inimest mu üles ja sel hetkel tuli ka hapnik tagasi.
Valud kadusid.
Mind lohistati toast välja.
Mind veeti lifti. Mu sõrmed ja käsi toimisid.
Need hakkasid äkitselt toimima.
Lift sõitis alla ja ma astusin liftist välja.
Siis tuli kiirabi.
Nad mõõtsid mu pulssi, mis oli 160 ehk siis mu süda lõi selles rütmis.
See oli väga karm.
Rääkisin nendega ja nad lasid mu minema.
Kui ma kiirabiautost välja hüppasin, ütles Jumal mulle:
"Nüüd sa Joonas oled näinud, kuhu see maailm ja see elu viib.
Nüüd on sul aeg teha valik. Sa kas valid surma või elu Issandas."
See oli väga selge otsus.
Ütlesin: "Jumal, ma parandan meelt ja valin Sinu tee.
Mida ma pean tegema?"
Eks see oli sind ümbritsevate inimestegi jaoks ime
sest inimene,
kes on kõigi tundemärkide järgi surnud,
viiakse ikka voolikute külge aheldatuna
haiglasse uurimisele.
Mind ei viidud haiglasse.
Ei viidud?
Oleks kindluse mõttes ju siiski võinud.
Olin isegi üllatunud, et mind selliselt minema lasti.
Aga ma arvan, et nad vist ei saanud aru,
mis oli juhtunud.
Nad püüdsid väga aru saada, mis tegelikult toimus.
See oli su elus tõeline pöördepunkt, kui astusid saatana riigist Jumalariiki.
Ja sa tulid lõplikult.
Jah. Siis ütlesin saatanale: "Nüüd on sinuga kõik.
Ma ei taha sind enam näha.
Olen näinud sinu tõelist palet ja loomust."
Siit algas meeleparanduse tee.
Ma lugesin Piiblit.
Jumal juhtis mu teele inimesi, kes palvetasid mu eest.
Nad palvetasid kõik needused minema.
Ma ei käinud veel kuskil koguduses.
Ma olin veel saatana maailmas. Ahelad olid tugevad.
Lugesin Piiblit ja mu jaoks oli teada, milline on õige tee.
Ma ei keksinud enam kahevahel.
Mida rohkem ma Piiblit lugesin,
seda enam sai mulle selgeks, et on kaheks jagunemine.
Ühel pool on pühad, kes lähevad taevasse
ja teisel pool on jumalatud, kes lähevad põrgusse.
Seal räägitakse pühitsetutest, kes on selgelt õiged
ja puhastanud endid kõigist halbadest tegudest.
Mõistsin, et ma olen siin. Ma polnud veel end puhastanud.
Mul oli kohutav patu ja vaeva koorem.
Mida rohkem ma Piiblit lugesin,
seda rohkem reaalsemaks see sai, et olen minemas põrgusse.
Aga pool aastat hiljem olin punktis, kus ma teadsin, et ma lähen taevasse.
See oli nii selge ja ma olin igati valmis surema.
Olin kodus ja kokkasin, aga sees oli siiski kohutav tühjus.
Sel ajal oli vaimne valu suurem kui füüsiline valu,
mida tundsin tookord maas lamades.
Siis teadmine, et ma olen kui rämps.
Olin kodus ja vaatasin ühel päeval peeglisse.
Mõtlesin, et küll ma sellest veast terveks saan.
Ma pöördusin.
Mu patukoorem oli nii suur, et kukkusin maha.
Hakkasin nutma. Roomasin kodus neljakäpukil ringi.
See polnud mõistlik.
"Olen teinud inimestele asju, kes ei suuda mulle andeks anda.
Kuigi nad väidavad, et suudavad."
Ma mõistsin vaimulikku sügavust,
ja et on asju, mida ei saa minema pühkida.
Kes saaks mulle andeks anda?
Kes võiks mind rohkem pühkida ja puhastada,
et pääseksin taevasse?
Siis meenus mulle, et mu viimane lootus on Jeesus.
Püüdsin püsti tõusta, aga ei suutnud.
Aga siis, kui ütlesin "Jeesus!",
oleks otsekui Laatsaruse pisar langenud mu südamesse.
See oli justkui põrgu sisin.
Seejärel aga seesama rõõm, kui Jumal mulle esimest korda ilmus,
hakkas nüüd tagasi tulema.
Mõtlesin: "Wau, nüüd hakkab midagi juhtuma!"
Sain nii palju jõudu, et tõusin põlvedele.
Ütlesin: "Jeesus, anna mulle andeks!"
Olin üksi kodus.
Sel hetkel ilmus Jeesus sinna ruumi.
Mitte füüsiliselt, aga Ta ligiolu oli palju võimsam.
Ka see armastus, mis Temaga kaasas käis
ja see soojus.
Jeesus ütles mulle: "Joonas, ma surin sinu eest ristil.
Sa ei pea kunagi mõtlema,
et oled andekssaamises kellelegi inimesele võlgu.
Tõuse üles ja järgi mind! Mina päästsin su!"
Tõusin üles, hakkasin hüplema ja hõiskama "Halleluuja!"
Hakkasin ülistama Jumalat.
See oli see hetk, kui sündisin uuesti.
See oli üks tõeline uuestisünd. - Oli.
Kui palju sellest hetkest nüüd möödas on?
3,5 aastat.
Selle 3,5 aastaga on nii palju toimunud,
et siin saates ei jõua seda kõike ära rääkida,
aga räägi natukenegi.
See oli imeline, et elu hakkas muutuma.
Jumal juhtis mind usklikega kokku.
Jumal hakkas näitama neid asju, millest Ta varem oli rääkinud.
Mu riietus ja kõne hakkasid muutuma.
Mu motiivid ja moraalsed arusaamad hakkasid muutuma.
See oli justkui automaatne. Mina ainult otsisin Jumalariiki.
Mul oli nii, nagu Jeesus ütles:
"Te hakkate tegema suuremaid asju kui mina".
Ma hakkasingi neid asju tegema.
Olin hästi kähku raudteejaamas inimestele tunnistamas.
Ma polnud veel selleks ajaks kogenud Püha Vaimu ristimist,
mistõttu see oli raske töö,
aga kogu aeg oli tahe seda teha.
Läksin kogudustesse ja nägin,
et seal ei elata sellist kristlase elu, millest Jumal ja Piibel räägivad.
Küsimus pole vaid kirikupingis istumises,
vaid imed ja tunnustähed on reaalsed.
Inimesed hakkasid terveks saama.
Hakkasin saama teadmise- ja tunnetusesõnu.
Nägin, kuidas inimesed hakkasid tervenema
ka väga sügavatest haavadest, mida teraapia polnud suutnud ravida.
Neid imesid on toimunud kasvaval määral
nende 3,5. aasta jooksul.
Sa oled olnud ka tõlk. Tõlkisid Hermes Falcaot siin Soomes.
Tõlkisin Hermes Falcaot ja Rory Kayd.
Sellega olen saanud jutluselava proovida.
Puutusid mitmetes palveolukordades kokku inimestega,
keda Jumal puudutas.
Jah. Inimesed on ka minu kaudu saanud usklikuks.
Oli juhus, kus üks inimene nägi minu elumuutust.
Alguses ta ei uskunud.
Paar aastat läks mööda
ja siis ta hakkas aru saama: "Joonas, nii ongi! Sa pole petis!"
Ütlesin: "Olen koguaeg Jeesusest tunnistanud."
See viis selleni, et ta andis oma elu eelmisel talvel Jeesusele.
Me ristisime teda.
See oli nii ta elu lõpus, et mõni nädal hiljem ta suri.
Ta ei saanud maitsta õiglase elu siin maa peal,
kuid olen 100% kindel, et ta tegi otsuse Jeesuse kasuks.
Siin tuli mängu see reaalsus, et küsimus on tõesti hingedes.
Kas oled kuulutanud ka sellistele inimestele,
kes on samas seisus, kus sina varem?
Oled sa selliseid kohanud
ja saanud rääkida neile, mida Jeesus on su heaks teinud?
Olen. See ongi minu oma teenimistöö ala,
kus olen nendega kokku puutunud.
Räägin nendega neile arusaadavas keeles.
Arvan, et Helsingi noorte keskel on suur saagilõikus.
Jumal on mind sinna kutsunud.
Mulle tundub,
et koolilaste ja noorte seas on narko tarvitamine suurenenud
ja see teeb suurt hävitustööd.
Kuidas sa ise seda kõike näed? Kas see kõik on kasvanud?
See on tõesti kasvanud.
Alkoholi tarbimiselt on mindud üle narkole.
Alkoholi tarbitakse vähem.
Aga sotsiaalmeedia on tanapäeval nii läbipaistev,
et seal ei jää midagi varju.
See reaalsus on välja tulnud.
Taoline olukord on tegelikult olnud ehk umbes 20. aastat,
aga nüüd on see esile tulnud.
Nüüd teavad sellest ka need inimesed,
kes pole sellega seotud olnud.
Täna peetakse evolutsiooni tõeks ja seetõttu pole kui Jumalat tarvis,
sest Ta ei kuulu selle pildi juurde.
Inimesed, kes langevad nende asjade lõksu,
siis kuidas muudmoodi nad saakski vabaks
kui mitte Jeesuse läbi?
See on oluline ja siin üsna keskne asi.
Kui ma ise tarvitasin narkot,
siis püüdsin täita mingit vajadust eneses.
See toimus mitmel erimoel
ja selliste asjade kaudu nagu mängud, narko, peod jne.
Aga igal inimesel on sügaval sees vajadus Jumala järele.
Me võime kuidas tahes selgitada ja ratsionaliseerida seda vajadust,
aga enne, kui see vajadus ei täitu, ei saa inimene terveks ega sealt välja.
Kasutatakse evolutsiooni sõnu: "Jumalat pole vaja",
aga see on lausvale!
Aga see on Soomes peaaegu seaduslik asi.
Jah. Kahjuks küll.
Sa oled veel noor mees
ja oled alustanud sõda kõige halva vastu.
Millised unistused sul on sellel tööpõllul?
Üks unistus on see, et iga inimene, kes tunnistab Jeesust,
saaks mobiliseeritud Tema autoriteedi ja väe sisse.
Ja selle identiteedi sisse, mis meil on Jeesuses.
Et ei oldaks enam teoloogilised kirikukristlased,
vaid et tunnistataks seda väge ja saadaks Püha Vaimu ristimine.
Ja et suudetaks teenida.
Noorsugu on üks väga suur tegur.
Väga tähtis on saada ühiskonna erivaldkonnad
kiristliku moraali ja taevaliku korra alla.
Et me suudaksime kasutada kõige toredamaid asju,
mille Jumal on maailma loonud ja teenida nende kaudu inimesi.
On sul ka ärkamise osas ootusi?
On küll.
See algab meist igaühest.
Ma ei usu, et see algab äkitselt - et kõik hakkab korraga toimuma.
Kui inimesed mõistaksid tõsiasja,
et nende omavahelise armastuse järgi tuntakse neid Jeesuse jüngritena.
Kui koguduste juhid jätaks kõrvale koguduste erimeelsused
ja hakkaksid uskuma,
et meil kõigil on sama eesmärk ja suur lootus.
Kui see armastus saab üheks,
siis see ühtsus moodustab selle ärkamise.
Kui inimesed ärkaksid selles,
et need käte pealepanekud, ristimisjutud jäetaks kõrvale
ja hakataks õigesti keskenduma olulisele - armastusele Jeesuses.
Aga nüüd on paar minutit nö vaba mikrofoni aeg.
Ütle vaatajatele, mida Jumala Vaim su südamele annab.
Kallis kuulaja. Väga kallis Kristuses.
Tahan sulle öelda, et oled tõeliselt armastatud.
Sa pole armastatud mitte ainult inimliku arusaama järgi,
mille eeskuju oled saanud oma vanemate
ja ümbritsevate inimeste kaudu.
Sellest hetkest, kui usud Jeesusesse,
on sul Jeesuse risti läbi ligipääs kõige pühama juurde.
Jumal kutsub sind jätma kõrvale kõik mineviku ja vana
ja võtma ime ning usu kaudu uue identiteedi, mis sul on Jeesuses.
Jumal, taevane Isa,
tahab armastada sind selle armastusega.
Ta tahab anda sulle selle armastuse kaudu
uue identiteedi, mis sul on Temas talletatud.
Tahan sind julgustada.
Kuigi oled ehk aastakümneid olnud usklik,
siis sel päeval, kui said päästetud, ei valinud sa siiski seda teed.
Ära muretse! Sa ei pea alustama algusest.
Sa võid jätkata sealt, kuhu sa jäid.
Mine Jumala juurde ja palu Jumalal valgustada oma olukorda,
selle asemel, et vaatad teisi inimesi enda ümber.
Palu, et Jumal muudaks sind!
Ta hakkab seda tegema, sest see on Tema tõotus.
Ta annab Püha Vaimu, kes õpetab meile tõde kõiges.
Aitäh Joonas Mähönen, et olid siin saates.
Mind igal juhul julgustab see, mida Jumal sinuga on teinud.
Just selliseid noori mehi ja naisi on vaja nö mänguväljakule -
tänavatele ja aia äärtesse
jagama seda sama head uudist, millest sinagi rääkisid.
Tore, et mu elu saab olla teistele julgustuseks.
Jumal andku sulle selleks väge, tarkust ja arusaamist
õigesti tegutsemiseks.
Aitäh!
Kui soovid toetada Eesti TV7 tööd, võid helistada 900 1777 (hind 7 euri)
või teha pangaülekande, leides me andmed www.tv7.ee Aitäh!
Tõlge: Raul Jürimaa