Tervetuloa Isännän pöydässä ohjelmaan. Olen Martti Ojares -
ja vieraanani tänään on pastori Ari Urhonen. Tervetuloa. - Kiitos paljon.
Olet vapaaseurakunnan pastorina toiminut koko ikäsi.
Et kuitenkaan syntynyt Joensuussa, josta tulit Seinäjoelle, -
ja jossa nyt olet Vapaakirkon pastorina vaan olit muualta päin Suomea.
Kerrotko lapsuudestasi ja missä synnyit? - Syntymäkotikunta oli -
Pyhäranta ja sijaitsee Rauman ja Uudenkaupungin välimaastoissa.
Siellähän tuli 7-8 ensimmäistä elinvuotta vietettyä. - Kyllä.
Murre ei tarttunut niin paljon, että enää näkyisi, sillä olet ollut muualla.
Kyllä. On ollut monta paikkaa, ja joku on todennut samaa.
Ei tiedä mistä olen kotoisin, kun ei murteesta sillä tavalla kuule. - Kyllä.
Elämäsi lähtökohdissa tapahtui -
määrätyllä tavalla surullista, -
joka on pitkään elämässäsi vaikuttanut.
Käytit sanaa, että noin 40 vuotta. Käytkö läpi kotiasi.
Millainen koti oli ja mitä tapahtui, kun olit vajaa 10-vuotias?
Ensinnäkin synnyin uskovaiseen kotiin, jossa isä ja äiti -
tunnustautuivat kristityiksi. Kotonakin pidettiin paljon hengellisiä seuroja.
Asiat oli minunkin elämässä alusta alkaen esillä.
Siihen ajankohtaan johon viittasit liittyy siihen, -
kun 9-vuotiaana, heinäkuun 15. päivä -72, -
oma äitini yllättäen kuoli sydänsepelvaltimon tukkeutumaan.
Sehän oli tietysti perheelle todella kova isku. - Kyllä.
Tavallaan, kun olit 9-vuotias ja sinulla oli 3,5-vuotias pikkusisko, -
siinä ikään kuin revittiin lapselta toivo.
Kyllä se näin on ja syvä suru oli mielessä.
Siihen aikaan ei ehkä lapsen osalta osattu tällaista käsitellä.
Haluttiin vain viedä elämän asioita eteenpäin.
Samanaikaisesti itse koetin jotenkin selvitä omien tunteitteni kanssa.
Työstää niitä ja sillä tavalla kuin osasin.
Ensin en oikeastaan tajunnut pitkään aikaan, mitä on tapahtunut.
Kun sinulla oli uskovainen koti, niin olit tietysti kuullut uskonasioista -
ja se oli ehkä asia, joka sitten realisoitui, -
kun oli hautajaiset ja surutyö lähti liikkeelle.
Se myös jollakin tavalla vaikutti uskonprosessiin. - Kyllä.
Olin usein äidin kuullut puhuvan siitä, että "Ari, taivas on olemassa".
"Äidin ja isän uskolla ei taivaaseen mennä.
Sinunkin pitää henkilökohtaisesti ratkaista, -
mitä haluat tämän suhteen tehdä."
Aika pian sitten pienen pojan surun keskellä ilman muuta tuli ajatus, -
että haluan olla samassa pää- määrässä, mihin äiti on jo mennyt.
Eräässä telttakokouksessa elokuussa Uudessakaupungissa -
menin etupenkkiin, kun kutsuttiin.
Kuka haluaa antaa elämänsä Jeesuk- selle? Minä marssin ja sanoin, -
että tästä päivästä lähtien virallisesti haluan sitoutua Jeesukseen.
Se haava kuitenkin, joka oli äidin kuolemasta.
Se suru oli edelleen mielessä ja sielussa.
Olet joutunut jo lapsuudessa ja varhaisnuoruudessa -
hirveästi sen surun alla elämään. - Kyllä.
Yksi voimakkaimpia haavoja, mikä siinä syntyi, -
oli hylätyksi tulemisen kokemus. Vaikka äiti ei sitä tietenkään -
toivonut eikä halunnut. Ei hän voinut asialle mitään.
Hänen elämänsä päättyi. Siitä lähti tosi syvä etsintä itsessäni.
Ensinnäkin tunnistaa haavoja.
Siihen liittyy myöskin itsetuntoon nähden paljon asioita.
Siellä oli häpeää ja syyllisyyttä.
Muistan kun nuorena poikana tulkitsin Raamattuakin sen tyyppisesti -
ja yhdistelin asioita, jotka eivät olleet ollenkaan terveitä.
Äiti oli joskus sanonut loppuvaiheessa, että "Ari ota nyt vähän rauhallisemmin.
Äiti on vähän väsynyt." Olin vilkas poika.
Sitten kun äiti oli kuollut, niin lueskelin Raamattua.
Tuli teksti, että pahain tekojenne tähden teidän äitinne otettiin pois.
Se ajatus löi niin syvästi identiteettiin, että olen paha.
Siinä varmaan voi sanoa, että sielunvihollinen oli myöskin asialla, -
koska hän on tullut hajottamaan, tappamaan ja tuhoamaan.
Sinulla oli vielä nuori lapsen usko.
Se oli alue, jota ehkä myös vihollinen halusi. - Kyllä.
Uskon myös, että persoonallinen paha teki tosi paljon häirintätyötä.
Kertoi valheita, jotka eivät pitäneet paikkaansa.
Osa meni ihan suodattamattomana läpi. - Joo.
Se ei ainakaan sinun ja siskosi elämää auttanut.
Oli ihmisiä, jotka alkoivat vähän epäillä, -
että pystyykö isäsi hoitamaan teitä kahta lasta.
Siitäkin tuli lisähaavoja. - Kyllä. Hattua nostan isälleni, -
joka kaiken keskellä jaksoi käydä työssä.
Prosessin keskellä, jossa yritettiin huoltajuutta ottaa pois isältä.
Minulla on hyvä isä ja elää edelleen.
On nyt 91-vuotta täyttämässä tänä vuonna.
Hän hoiti hommansa hyvin mutta toiset näkivät, ettei hän kykene siihen.
Se toi paljon lisää pelkoa perheeseen.
Meillä ei ollut mitään hätää ja halua lähteä pois mutta toiset näkivät toisin.
Tällaisissa tilanteissa usein on se, -
että sellaista apua, tukea ja lohtua, mitä isäsikin olisi tarvinnut, -
rohkaisua yksinhuoltajuudessa ja lasten hoidossa, -
ja taistella jopa juridisia instansseja vastaan.
Kyllähän se on ihme, että kaikki kuitenkin meni lopulta hyvin. - Kyllä.
Iso asia oli se, että oli seurakunta- yhteys mutta myös se, että -
isä on aina ollut hyvin terve. Hän kykeni hoitamaan arkipäiväiset asiat.
Kuitenkin todettiin se, että isä on ihan kelvollinen ja hyvä huoltaja.
Hyvää huolta hän on meistä pitänyt.
Juuri se, että hän oli uskossa, niin kuin äitisikin.
Jos olisi ollut alkoholia eikä uskoa, tilanteesi olisi ollut vaikea.
Kyllä. Kaikki se olisi ollut mahdollista. Samoin ajattelen itseäni.
Jos se olisi ollut selviytymiskeinossa yksi työkalu turvautua, -
niin siihen olisi ollut helppoa mennä.
Sanoit, että 40 ikävuoteen asti tietyllä tavalla olit kehikossa, -
jossa olet joutunut näitä asioita työstämään.
Kyllä ja siihen liittyy tavallaan... pieni lapsi ei ehkä osaa valita -
mutta hallintamekanismit muotoutuvat ja miten elämää hallitaan.
Otin usein kotona vastuuta siivoamisesta.
Ajattelin, että koti täytyy olla siisti -
ettei ulkopuolisella ole siihen sanottavaa. Minusta tuli ylikiltti.
En elänyt edes omaa murrosikääni kunnolla vaan ajattelin, -
etten voi voi kuormittaa isääni omilla asioilla.
Hänellä on riittävän paljon raskasta muutenkin elämässä.
Tietynlainen syyllisyys ja häpeä olivat myös siellä, jotka ohjailivat valintoja.
Tuli ajatus, että ulospäin kaiken täytyy näyttää hyvältä -
ettei kenelläkään ole mitään sanottavaa.
Sellaiseen täydelliseen suoritukseen pyrkiminen on älyttömän raskasta.
Jälkeenpäin ajatellen, millaista tukea, -
apua sinä ja isäsi olisitte tarvinneet?
Ehkä eniten sitä, että joku olisi tullut kysymään, -
että Ari miltä sinusta ihan oikeasti tuntuu. - Joo.
Tunneasioitten käsittelyä ei uskallettu perhepiirissä.
Olisi alettu ehkä kaikki itkemään. Se oli jotenkin vaikea asia.
Kun vieraita tuli ja kun isä kertoo tilanteesta, niin kaikki itkivät.
Se oli siinä. Lapsen ja aikuisen tunne-elämän huomioimista.
Kyllä. Olisit tullut kuulluksi ja nähdyksi. - Kyllä, juuri se.
Usein ihmisellä, jolla ei ole osaamista tällä alueella, -
niin jollakin tavalla laitetaan vain laastaria.
Koeta jaksaa ja pärjätä mutta ei niin että pääsisi ikään kuin -
itkemään surua. - Nimenomaan ja tuli sellaisia signaaleja.
Suvun keskellä oli ehkä tällaisia reaktioita, -
ettei haluttu itkeä edes hautajaistilanteessa -
vaan otettiin tippoja, jotka estävät kyynelten valumisen.
Olen nähnyt kuvan, jossa seison siskoni ja isän kanssa haudan äärellä.
Näen, että se pieni poika jännittää ihan valtavasti haudan äärellä.
Katsoo syvyyteen ja koettaa pidättää itkuaan.
Sinut olisi pitänyt ottaa syliin. - Kyllä.
Sanoa, että Ari anna tulla itku ja minä olen läsnä ja kanssasi jne. - Kyllä.
Se rakkaus, kun on tällainen 9-vuotias niin -
silloinhan tosiaan tarvitsee vielä syliä ja ennen kaikkea halaamista. - Kyllä.
Sitä et saanut ja se on aika vaikeaa jälkeenpäin.
Mitä ajattelet, voiko sitä oikeastaan helposti enää korvata myöhemmin?
Ainakin siihen asiaan löytää itsestään esteitä.
Halaaminen ei ole välttämättä niin helppoa.
Jotenkin siinä on tunne, että -
kun olen oppinut tulemaan toimeen ilman sitä niin eiköhän tässä mennä.
Silloin kun joku haluaa antaa sen halauksen, -
niin ei aina ole yksinkertaista ottaa vastaan.
Olisiko se, että tällä alueella on puutteita, kun nähdään, -
miten lapsillakin on mentaalisia ongelmia ja sairauksia hyvin paljon.
Kasvava määrä. Ei vain aikuisilla vaan myös nuorilla on masennusta. - Kyllä.
Ajattelen, että suomalaisessa kult- tuurissa on tämäntyyppisiä piirteitä.
Se ei ole aina ihan luontaista.
Tässäkin ajassa puhutaan selkeästi seksuaalisesta häirinnästä, -
miten tärkeää on ottaa huomioon ettei sellaista tapahdu.
Samanaikaisesti meiltä puuttuu sellainen kulttuuri -
myös seurakunnista, jossa uskalletaan mennä lähelle ihmistä, -
hyvässä mielessä halata ja osoittaa rakkautta.
Tarvitsemme sitä ja samanaikaisesti, kun pohditaan muita tärkeitä asioita, -
pitäisi seurakunnissa miettiä, miten voidaan rakentaa tila, -
jossa ihminen tulee turvallisesti rakastetuksi.
Sinä lähdit sitten tähän seurakuntatyöhön.
Missä kävit opiskelemassa?
Santalassa, Vapaakirkon työntekijäkoulutuksen.
Pastorikoulutuksessa ja olet ollut eri puolilla Suomea.
Nyt tällä hetkellä olet Seinäjoella.
Tiedän, että tähän pastorityöhösi -
vapaakirkon puitteissa on liittynyt myös avioliittotyö ja ihmissuhdetyö.
Tämäntyyppisiä töitä. Millaisena työkenttänä näet sen yleensä?
Oikeastaan seurakunnan näkö- kulmasta, kun sitä asiaa katselee -
niin täytyy todeta, että ei välttämättä olla osattu ollenkaan -
asettua näiden kysymysten äärelle.
Ehkä vähitellen viimeisten vuosi- kymmenten aikana on alkanut -
tulla ymmärrystä. On koulutusta ja tapahtumia ja ohjaajia on koulutettu.
Vieläkin seurakunnan keskellä asenteelliset asiat, -
kun ihmisillä on haasteita elämässä, -
niin saattaa joskus olla aika teräviä ja ajattelemattomia lausuntoja.
Ei osata mennä ihmisen kipujen keskelle ja ymmärtää, -
että nyt on tosi kysymyksessä ja se ihminen on hukassa.
Hän on ihan oikeasti uskossa, se ei liity mitenkään uskonelämään -
mutta vain sillä hetkellä on vaikeuksia.
Tämän tyyppisen ymmärryksen lisää- miseen teen koko ajan työtä, että -
olisi enemmän armon yhteisöjä, johon ihminen saa tulla sellaisena kuin on.
Ehkä ei riittävästi ymmärretä sitä, että ihminen on henki, sielu ja ruumis.
Niin, kyllä. - Sielun alue on se, jossa taistelu käydään.
Kyllä. - Jos siellä on haavoja, niin ne eivät automaattisesti, -
vaikka ihminen tulee uskoon, haavat eivät parane vaan -
ne täytyy käydä läpi, ne kokemukset, -
ja siinä vertaistuki ja kaikki muu on hyvin tärkeää.
Kyllä ja erittäin iso asia on se, -
että myöskin pastorin täytyy uskaltaa olla ihminen.
Kun 40-vuotiaana kävin oman elämänhallintamekanismin osalta -
kriisivaiheen. Väsyin ja olin 10 kk pois työelämästä.
Niissä tilanteissa vasta aloin ymmärtämään, että hyvänen aika -
minulla on lupa olla ihminen. Pastorilla on lupa olla ihminen.
Hän saa kokea kriisejä eri asioissa myös suhteessa Jumalaan ja uskoon.
Viime vuosien aikana olen tosi vahvasti halunnut olla niin avoin -
kuin uskallan myös omista kivuistani.
Kaikki eivät välttämättä sitä ymmärrä eikä kestä -
mutta olen huomannut, että minun täytyy maksaa siitä hinta, -
että löydän edes yhden kärsivän ihmisen luokse.
Että hän kokee, että pastori taitaa olla ihan -
samoissa kuvioissa kuin minäkin omassa elämässäni.
Olen tullut miettineeksi sitä, että monissa seurakunnissa -
ei ole 5 virkaa, mistä puhutaan. Evankelistat, profeetat ja ...
Pastori on melkein ainut, joka kantaa koko kuorman.
Se kuorma todennäköisesti kasvaa hyvin suureksi. Kuka hoitaa pastoria?
Niin kyllä. Se on iso kysymys ja onneksi tähän on herätty.
On löytynyt sielunhoidollisia kanavia, että kuorma on sitä kautta helpottunut.
Myöskin pastorilla on suuri vaara -
ajautua ihmisten silmissä Jumalasta seuraavaksi, -
jolla ei pitäisi olla mitään kipuja eikä ongelmia.
Totta kai, kun Pyhä Henki asuu hänessä niin hän selviää lähes -
ongelmattomana tämän elämän läpi, jos menee ihan toiseen ääripäähän.
Pastorillakin hyvin usein on vaimo ja perhe.
Samat ongelmat kuin missä tahansa perheessä. - Juuri näin.
Perhe on samalla rinnalla. Sinullakin on tällä alueella ollut sellaista, -
joka ei ole helpottanut pastorin työtä. Haluatko avata tätä?
Sen verran voin sanoa, -vaimo antoi siihen luvan-,
että muun muassa Itä-Suomessa Joensuussa ollessa, -
niin meidän avioliittoon tuli vaikea vaihe, jossa puolisoni koki, -
että hän ei jaksa tässä tilanteessa enää.
Pastorin vaimo usein joutuu elämään myöskin paljolti -
miehensä työn kautta.
Vaimoni Marja myös totesi, että hänen täytyy ottaa selvää, -
että kuka hän on ja mitä hän tahtoo ja haluaa.
Sehän johti yllättävään tilanteeseen, -
että hän oli kahden vuoden ajan poissa kotoa.
Hän sanoi, että muuttaa pois, etsii itseään -
ja katselee mitä kaikkea siihen liittyy.
Sehän oli itselle myös vahva hylätyksi tulemisen kokemus -
vaikkei hän lähtökohtaisesti sitä halunnut minulle näin viestittää.
Olen kokenut elämässä, että Jumala on hoitanut näitä kipujani viemällä -
tilanteisiin, jossa joudun kohtaamaan pahimman pelkoni.
Vielä siinä mielessä, kun tässä kirkkokunnassa -
sinulla on erityistehtävä näillä alueilla.
Ihmissuhde, perhesuhde tai monenlaisia mentaalisia kysymyksiä.
Siinä jos itse joutuu taistelemaan henkilökohtaisesti, -
niin voi olla, että menee jo yli kestokyvyn.
Kyllä ja siinä tulee kelpaamattomuuden tunne.
Jossakin alitajunnassa kuitenkin on mieli, että pitäisi itse olla -
ehjä ja kunnossa, kun toisten ihmisten asioita käsittelee ja käy läpi.
Kyllä mä silloin kyseenalaistin, että olenko sovelias tähän ollenkaan.
Tietysti myös seurakunta oli siinä ja seurakunnan paimenena -
yhtäkkiä tulee tällainen tilanne. Sehän oli ihan katastrofi. - Kyllä.
Nyt kun olet Seinäjoella, jossa ovat uudet toimitilat ja varmasti -
talouskysymykset ovat isoja ja pitäisi olla paljon voimia -
johtaa seurakunnan työtä. Siinä on kyllä haaste.
Kyllä siinä on haastetta.
Se on ollut jännää, että minun polkuni on kulkenut tällaisten -
erilaisten kriisien kautta.
Jotenkin koen, että ehkä Jumala on halunnut viestittää ja kasvattaa -
minusta särjettyjen ihmisten sydänten paimenen. - Aivan.
Joskus pastorityössä joutuu, kun Pyhä Henki ohjaa, tekemään ratkaisuja, -
jotka saattavat olla jäykässä yhteiskunnassa -
kuten Suomi, vähän outoja.
Onko sinulle tullut sellaisia asioita, esimerkiksi rukous tai muussa työssä,-
että Pyhä Henki on johdattanut tekemään jotain?
Joo, niitä on elämän matkan varrella ollut moniakin.
Oikeastaan aika nuorena tietynlainen profeetallisuus tuli elämääni.
Olen pyrkinyt siinä olemaan kuuliainen ja tottelemaan.
Ne ovat aina hienoja hetkiä.
Muutama aika sitten kokouksessa, puheen lopussa, koin, että -
tulee kutsua ihmisiä alttarille.
Itse olin polvillani siellä lavalla.
Se oli vähän koomisenkin oloista, kun yksin olet polvillasi ja kutsut -
ihmisiä ja kukaan ei lähde liikkeelle.
Minulla oli täällä sellainen kokemus ja kehotus, että näin tulee tehdä.
Seurakuntaa rauhoittelin ettei lähde liikkeelle siksi, -
että pastoria yritätte pelastaa vaan vain jos aidosti koet, -
että Jumala on puhutellut tänään Sanan kautta.
Hetken päästä siinä oli toistakymmentä ihmistä, -
jotka itkivät polvillaan uuden kirkon lattialla.
Se koskettaa aina. Jumala teki työtänsä.
Olin iloinen, että olin kuuliainen sille, mitä sydämessä koin.
Juuri tämä mitä sanoit, kun koet, että Pyhä Henki ohjaa tekemään jotain.
Varsinkin jos se on vähän outoa, johon ei olla totuttu.
Siinä hyvin helposti luistaa, että antaa nyt mennä. En tee tätä. - Kyllä.
Yksitoista olisivat jääneet hoitamatta. - Kyllä.
Ihmispelko on sellainen, joka minun tyyppisellä historialla varustetuille -
helposti laittaa esteitä. Olen käynyt siinä aika pitkän tien.
Nyt olen päättänyt, että vaikka en saisi ihmisten suosiota, -
niin haluan sen mitä ymmärrän. Nöyrästi kertoa ja tehdä, -
niin kuin koen, että Pyhä Henki tahtoo. Se ei ole aina helppoa.
Yksi kokemus, ei kauan sitten, oli Seinäjoella.
Keskellä viikkoa oli kokemus.
Itsellä oli ahdistunut olo ja vaikea tilanne.
Hyvinkin pimeät näköalat. Yhtäkkiä Pyhä Henki tulee siihen pimeyteen -
ja alkaa puhumaan, että illan tilaisuuteen -
tulee henkilö, joka on seksuaalisesti hyvin vaikeasti hyväksikäytetty.
Siinä oli erityispiirteenä se, -
että Pyhä Henki sanoi sisimpääni, että et voi puhua viestiä seisaaltaan.
Miehet ovat tehneet nämä asiat, niin sinussa näkyy liikaa miehen olemusta.
Pitää mennä lattialle makaamaan ja puhua mikrofonin kanssa sieltä.
Niin alhaalta kuin suinkin voit -
välittääksesi lohdutuksen ja rohkaisun sanan.
Jotenkin tulee mieleen, että sinun piti olla esikuva nöyrtymisestä, -
anteeksipyynnöstä, koska joku mies oli tehnyt hänelle pahaa.
Uskon, että siihen liittyy myöskin tämä, että näin tuli toimia.
Kyllähän se ihmisissä herätti ihmetystä, -
että mitähän täällä nyt tapahtuu?
Pidin kiinni Pyhälle Hengelle antamastani lupauksesta, -
että haluan opetella olemaan eri tilanteissa, vaikeissakin tilanteissa, -
kuuliainen sille, mitä ymmärrän Juma- lan puheeksi omassa sydämessäni.
Se varmaan rohkaisi, että sitten ilmeni, että tällainen henkilö oli.
Kyllä palautteet aina antavat sen rohkaisun.
Niistäkään ei voi oikeastaan puhua sen enempää.
Ihmiset usein näkevät sen mitä sanon mutta mitä tapahtuu sen jälkeen, -
tai päivien jälkeen puhelimessa, sitähän ei voi edes kertoa.
Nyt on parisen minuuttia ohjelmassa aikaa.
Pyydän Pyhää Henkeä ohjaamaan, että kerrot katsojille jotain tärkeää.
Ole hyvä. - Kiitos.
Oikeastaan alusta lähtien, kun tuli selville, että tulen tähän ohjelmaan.
Sydämellä on elänyt sellainen kuva mieshenkilöstä, joka on elänyt -
jonkin aikaa ulkopuolella seurakunnan yhteyden.
Elämääsi on tullut jossakin vaiheessa hyvin vahvoja takkuja -
ja ongelmia seurakunnan keskellä.
Olet syvästi haavoittunut ja loukattu.
Olet oikeutetusti kokenut, että sinua kohtaan on toimittu väärin.
Koen samalla, että Pyhä Henki tahtoo sinua tänään rohkaista siihen, -
että nouset ja käyt seurakuntaan uudestaan.
Jumalalla on tehtävä sinua varten.
Ihan lähikuukausina sinulle tulee avautumaan asioita, -
joita et osannut ollenkaan odottaa, että ne ovat edessäpäin.
Pieni yksityiskohtakin, joka toisaalta huvittikin omaa mieltä.
Samassa kuvassa oli se todellisuus, -
että istut punaisella nahkasohvalla tai punertavalla nahkasohvalla.
Jos tämä auttaa kohdentamaan itsensä tähän sanaan, niin hyvä niin.
Tahdon rukoilla erityisesti nyt sen puolesta, että särkyneet ihmiset -
saavat nousta siihen palvelutehtä- vään, johon Jumala on heitä kutsunut.
Taivaallinen Isä. Kiitos, että rakastat särkyneitä sydämiä.
Kiitos, että saamme tulla luoksesi sellaisina kuin olemme.
Kiitos ettei ole sellaista syntiä, jota emme voi saada anteeksi.
Kiitos, että nostat epäonnistuneita, hyvin puutteellisia, keskeneräisiä -
ihmisiä valtakuntasi työhön. Puetat heidät voimallasi.
Rukoilen, että seurakunnista nousee armon yhteisöjä, -
johon särkyneet ihmiset uskaltavat tulla, olivat sitten uskossa tai eivät.
Tätä pyydän Jeesuksen nimessä. Aamen.
Kiitos Ari tästä hyvin tärkeästä ohjelmasta, -
jota olet ollut kanssani tekemässä. Koen, että Jumalan sormi on mukana.
Meillä on niin paljon asiaa, jossa tarvitsemme ymmärrystä siitä, -
että Jumala rakastaa meitä, että emme luovuta. Uskomme siihen, -
että Hänellä on aina hyvä tahto. Kiitän, että tulit ohjelmaan. Herra antakoon -
kaiken viisauden mitä seurakunta- työhön ja henkilökohtaisesti tarvitset.
Kiitos paljon. - Kiitos.
Olet juuri katsonut Isännän pöydässä ohjelman.
Mikäli ohjelmasarja on koskettanut sinua -
voit olla tukemassa ohjelmasarjan tuottamista.
Voit soittaa numeroon 0600-10177 -
tai lahjoittaa ruudussa näkyvälle pankkitilille -
käyttäen viitenumeroa 8617.
Kiitos tuestasi.
Tekstitys: Mauri Porkola