ISANDA LAUAS
Tere tulemast saatesse!
Mina olen Martti Ojares
ja mu tänane külaline on pastor Ari Urhonen.
Tere tulemast! - Tänan väga!
Oled olnud vabakoguduse pastor enam-vähem kogu oma elu.
Läksid Joensuust Seinäjoele, kus oled praegu vabakiriku pastor.
Aga pärit oled sa mujalt Soomest.
Räägi oma lapsepõlvest ja sellest, kus sa sündisid.
Minu sünnikoht oli Pyhäranna vallas.
See asub Rauma ja Uusikaupunki vahel.
Seal elasin oma esimesed 7-8 aastat.
Aga sealset murret sul enam pole, kuna oled nii palju mujalgi elanud.
Olen elanud mitmes kohas, et ei saagi õieti aru, kust pärit olen.
Murre seda ei reeda.
Su elu alguses juhtus kurb sündmus,
mis mõjutas su elu pikka aega.
Mainisid, et isegi 40. aastat.
Milline oli su kodu ja mis juhtus, kui olid umbes 10aastane?
Ma sündisin usklikus kodus,
kus isa ja ema tunnistasid end olevat kristlased.
Me kodus peeti ka palju vaimulikke üritusi.
Usuasjad olid mu elus algusest peale esikohal.
Kui olin 9aastane,
suri mu ema 15.07.1972 ootamatult südamepuudulikkusse.
See oli me perele kõva löök.
Sa olid siis 9aastane
ja sul oli noorem õde, kes oli siis 3,5aastane.
Piltlikult öeldes rebiti lastelt lootus käest.
Nii see oli.
Mure ja lein olid väga suured.
Lapsena ei osanud tol ajal veel sellest kõigest aru saada.
Tahtsime lihtsalt eluga edasi minna.
Samal ajal püüdsime leida selgust nii oma tunnetes kui töös.
Me ei saanud pikka aega õieti aru, mis oli juhtunud.
Kuna sul oli usklik kodu ja sa olid kuulnud usuasjadest,
siis matuste kaudu muutusid need asjad
ehk ka reaalsemaks.
Seda nii matuste kui leinaaja käigus.
Need asjad mõjutasid ka teatud määral su usku.
Jah. Ema rääkis tihti: "Ari, taevas on olemas,
kuid isa ja ema usu najal sinna ei pääse.
Mingil ajal pead ise otsustama, mida sa tahad selle asjaga teha."
Peagi tekkis mul väikese poisina selle leina keskel mõte,
et tahan minna samasse sihtkohta, kuhu emagi läks.
Ühel augustikuu telgikoosolekul läksin esiritta,
kui kutsuti neid, kes tahtsid oma elud Jeesusele anda.
Marssisin ka ette ja ütlesin: "Tänasest päevast alates
tahan end ametlikult Jeesusega siduda."
Ema surma tõttu saadud haav ja lein olid endiselt su sees ja meeltes.
Seetõttu elasid ka lapsepõlves ja nooruses selle mure ja leina sees.
- Jah.
Üks suurimaid haav, mis mul tekkis, oli hüljatuse tunne.
Kuigi mu ema ei tahtnud ega soovinud seda,
ei saanud ta sinna midagi parata,
sest tema elu sai läbi.
Sellega seoses oli mu elus üks sügav otsingute aeg.
Kõigepealt tunnistada nende haavade olemasolu.
Sellele lisandus eneseteadlikkuse langus.
Häbelikkus ja süütunne tulid sisse.
Mäletan, kui tõlgitsesin noore poisina Piiblit.
Panin omavahel kokku asju, mis polnud üldse eluterved.
Ema oli oma elu lõpuaegadel öelnud:
"Ari, võta nüüd veidi rahulikumalt, sest ema on väsinud."
Ma olin väga elav poiss.
Siis, kui ema oli surnud, lugesin Piiblit, kus tuli tekst:
"Teie pahade tegude pärast võeti teilt te ema ära."
See lõi mu identiteedi väga tugevalt sisse mõtte,
et ma olen halb.
Kindlasti oli see hingevaenlase töö, sest tema tuli lõhkuma ja hävitama.
Sul oli veel noore lapse usk
ja see oli see, mida hingevaenlane tahtis hävitada.
Jah.
See pahategija segas palju.
Tõi esile valesid asju, mis ei pidanud paika.
Osa neist läks ka "filtreerimata" läbi.
See ei aidanud sinu ja su õe elu.
Leidus inimesi, kes hakkasid kahtlema,
kas su isa ikka suudab kasvatada kahte last.
Sellest tulid veel lisahaavad. - Jah.
Müts maha isa ees!
Ta suutis kõige selle keskel veel töölgi käia.
Ja veel selle protsessi keskel,
kus talt püüti meie hooldusõigused ära võtta.
Mul on hea isa ja ta elab veel. Ta saab sel aastal 91aastaseks.
Ta sai oma asjadega hästi hakkama, aga teised nägid, et ta ei suuda seda.
See tõi me perre palju kartust.
Meil polnud mingitki tahtmist isa juurest ära minna,
aga mõned nägid seda asja teistmoodi.
Sellistes olukordades on tihti nii,
et inimesed vajavad abi, tuge ja lohutust.
Sinu isagi oleks sedasama vajanud - julgustust, olles üksikhooldaja.
Samuti julgustust hoida lapsi
ja võidelda juriidiliste instantside vastu.
See on suur ime, et kõik lõpuks väga hästi läks.
Jah. Väga tähtsat rolli mängis koguduse ühtsus.
Samuti ka see, et isa on kogu aeg terve olnud.
Ta suutis igapäeva asjadega hakkama saada.
Siis lõpuks tõdeti, et isa on meile hea ja kõlblik hooldaja.
Ta on me eest hästi hoolitsenud.
Ka see, et ta oli usklik nagu ka su ema oli.
Aga kui ta poleks olnud usklik ja kui ta oleks tarvitanud alkoholi,
siis oleksid sa olnud suht raskes olukorras.
Jah.
Kõik oleks olnud võimalik.
Ise olen mõelnud, et kui selles hakkamasaamise protsessis
poleks olnud seda vahendit,
siis oleks asjad halvasti olnud.
Ütlesid, et olid umbes 40'nda eluaastani
otsekui ühes kookonis, kus kõiki neid asju läbi töötasid.
Jah. Sellega kaasnes see, et väike laps ei oska valida.
Mul tekkisid teatud juhtimismehhanismid,
kuidas oma elu juhtida.
Ma vastutasin kodus koristamise eest.
Mõtlesin, et me kodu peab puhas olema,
et kellelgi väljaspoolt poleks mingitki ütlemist.
Minust sai ülitubli laps,
kel polnud normaalset teismelise elugi,
kuna mõtlesin, et isa ei tohi oma asjadega koormata.
Meil oli elus niigi suuri raskusi.
Sellega käisid kaasas ka süü- ja häbitunne,
mis juhtisid mu valikuid.
Tekkis selline mõte,
et väljaspoolt peab kõik ilus välja nägema,
et kellelgi poleks midagi öelda.
Taolise täiusliku soorituse poole pürgimine on ääretult raske.
Tagantjärgi mõeldes -
millist tuge ja abi oleksite sina ja isa vajanud?
Selles olukorras rohkem seda,
et keegi võinuks tulla küsima: "Ari, kuidas sul tegelikult läheb?"
Just tunnete teemade käsitlus,
mida me pereringis ei julgenud väga teha,
kuna me kõik oleks nutma hakanud.
See oli raske asi.
Kui külalised tulid,
siis isa natuke rääkis olukorrast ja kõik nutsid, aga ei midagi enamat.
Nii et, tundeelu tähele panemist.
Lapse ja täiskasvanu tunnete tähele panemist.
Et sind oleks kuuldud ja nähtud. - Just täpselt!
Kui inimesed ei oska selles vallas midagi ette võtta,
pannakse lihtsalt "plaaster" peale ja püütakse hakkama saada.
Aga seda ei mõisteta,
et sul pole olnud võimalust oma valu välja nutta.
Just.
Kuulsin hoopis seda - vist suguvõsa seest,
et olid sellised reaktsioonid, et matustel ei tahetud nutta.
Võeti hoopis tilku, mis pisarad ära hoidsid.
Nägin pilti, kus seisan koos õe ja isaga haua ääres.
Nägin, et see väike poiss pingutas väga kõvasti seal haua ääres
ja vaatas sinna sügavusse.
Ta püüdis nuttu tagasi hoida.
Keegi oleks pidanud sind sülle võtma. - Jah.
Ja oleks pidanud ütlema:
"Ari, lase nüüd nutul tulla! Ma olen koos sinuga." jne.
Just.
9aastane poiss vajaks ju veel süles olemist ja eelkõige kallistusi.
Jah.
Seda sa aga ei saanud ja see muutis edasise elu raskemaks.
Mis sa arvad, kas sellist asja saakski enam hiljem
nii kergesti korvata või asendada?
Siin on omad takistused.
Kallistamine pole alati nii kerge.
On tunne, et kuna olen õppinud ilma selleta toime tulema,
siis see pole kerge.
Ja kui keegi tahabki kallistada, siis polegi nii lihtne seda vastu võtta.
Sellel alal on palju puudusi.
Näeme, et lastel on palju mentaalseid probleeme, haigusi jne.
Nende arv suureneb.
Mitte ainult täiskasvanutel, vaid ka noortel on masendus.
Jah.
Usun, et Soome kultuuris on selliseid jooni,
et see pole enam loomulik.
Tänapäeval räägitakse seksuaalsetest häiretest.
Väga tähtis on juhtida sellele tähelepanu,
et selliseid asju ei juhtuks.
Aga samas puudub meil selline kultuur - ka kogudustes,
kus me julgeksime läheneda inimestele,
kallistada rõõmsalt ja osutada armastust,
kuna me siiski vajame seda.
Ja samas, kui me arutame muid tähtsaid asju,
peaksime ka koguduses mõtlema,
kuidas ehitada sellist paika, kus inimest armastatakse väga.
Sa läksid koguduse tööle. Käisid kuskil koolis.
Santalas vabakiriku töötegija koolitusel.
Käisid ka pastorikoolitusel.
Oled olnud pastor mitmes kohas Soomes.
Nüüd oled hetkel Seinäjoel.
Sinu pastori tööle vabakiriku raames on lisandunud abielutöö,
töö inimsuhetega.
Ja veel mitmed sama tüüpi tööd.
Milline see tööpõld üldiselt välja näeb?
Kui vaadata seda asja koguduse vaatevinklist,
peab tõdema,
et ei ole osatud tulla toime kõigi nende teemadega.
Vähehaaval on viimaste aastakümnete jooksul
hakanud asjad paranema.
Toimuvad koolitused, mitmed üritused. On koolitatud erinevaid juhte.
Kuid kogudustes esineb inimestel ikka veel
erinevad väljakutsed.
Seetõttu on paljud väljaütlemised väga teravad ja mõtlematud.
Ei osata minna inimeste valude keskele
ja saada aru, et asi on tõsine ning inimene on minemas hukka.
Isegi, et ta on pühendunud usklik.
Sel pole mingit pistmist tema usueluga.
Tal on lihtsalt hetkel raske.
Taolise arusaama suurenemise nimel teengi koguaeg tööd,
et oleks rohkem selliseid armulikke kogukondi,
kuhu inimene saab tulla sellisena nagu ta on.
Tihti ei saada aru sellest, et inimene on vaim, hing ja ihu.
Ja et just hinge tasandil käib tõsine võitlus. - Just.
Kui seal on haavad,
siis need ei parane automaatselt inimese usklikuks saades,
vaid neid kogemusi tuleb vaadelda ja põhjalikumalt uurida.
Siin on kõrvaline tugi väga tähtis.
Eriti tähtis on see,
et ka pastor julgeks olla lihtsalt inimene.
Käisin 40aastaselt läbi oma elu juhtmehhanismid.
Mul oli kriisiperiood. Ma olin väsinud.
Olin 10. kuud tööelust eemal.
Alles nendes olukordades hakkasin aru saama,
et mul on ju luba olla inimene!
Pastoril on lubatud olla inimene.
Ta võib samuti kogeda kriise eri asjades.
Ka suhtes Jumalaga. Suhtes usuga.
Olen viimastel aastatel
tahtnud olla võimalikult avameelne oma valude suhtes.
Kõik ei saa sellest muidugi aru ega pea vastu nendele asjadele.
Kuid olen mõistnud, et pean vahel maksma selle hinna,
et isegi, kui teised ei saa sellest aru,
siis ma leian tee kasvõi ühe kannatava inimeseni,
et ta võiks tunda,
et ka pastor võib olla samades olukordades nagu temagi.
Olen korduvalt mõelnud,
kuidas mitmetes kogudustes pole seda suunavat tööd,
millest räägivad evangelistid ja prohvetid.
Tihti on pastor ainuke, kes kannab üksi kogu koormat.
See koorem kasvab tõenäoliselt väga suureks.
Kes hoolitseb pastori eest?
See on tõsine küsimus.
Õnneks on kogudustes selles asjas üles ärgatud
ja on leitud hingehoiu kanaleid.
Nii et, seeläbi on see koorem kergenenud.
Pastoril on ka suur oht.
Ta arvab, et ta on inimeste silmis Jumalast järgmine,
kellel ei tohiks olla mingeid valusid ega probleeme.
Et kui Püha Vaim on ta sees,
siis ta tuleb probleemideta kogu elust läbi.
Kuid see on jälle teine äärmus.
Tihti on pastoritel naine ja pere.
Neil võivad olla samad probleemid, kui ükskõik, kus peres.
- Just nii.
Ja seda kõike kõigi nähes.
Ka sul on olnud midagi sellist, mis pole su pastoritööd kergendanud?
Räägi sellest.
Võin küll rääkida, kuna mu naine andis ka selleks loa.
Kui olime Ida-Soomes, Joensuus, oli me abielus väga raske periood.
Mu naine koges, et ta ei suuda enam olla selles olukorras.
Pastorite naised elavad tihti oma meeste elude ja tööde kaudu.
Mu naine Marja tõdes,
et ta peab tegema selgeks, kes ta ise on ja mida ta ise tahab.
See viis üllatusliku olukorrani, kus ta oli kodust 2. aastat eemal.
Ta ütles, et ta kolib välja ja hakkab otsima ning vaatlema end.
Mulle oli see raske hüljatuks saamise kogemus.
Kuigi see polnud see sõnum, mida ta oleks tahtnud mulle anda.
Olen kogenud, kuidas Jumal on tegelenud mu valudega läbi selle,
et Ta on pannud mind olukordadesse,
kus olen pidanud seisma silmitsi oma suurima hirmuga.
See on oluline ka selles mõttes,
et kuna sul on kirikkonnas tähtis ülesanne
tegutseda eluvaldkondades, mis on seotud inim- ja peresuhetega
või muude mentaalsete asjadega,
siis kui samas vallas on ka endal isiklikke võitlusi,
võib juhtuda, et jõud ei käi enam üle.
Jah.
Sinna juurde tuleb veel kõlbmatuse tunne.
Alateadvuses kui kuskil tiksub, et pean ise olema igati terve ja vormis,
enne kui hakkan käsitlema teiste inimeste asju.
Nii seadsingi kahtluse alla,
kas ma ikka olen sobiv kõige selle jaoks?
Kuna meil oli ka kogudus ja ma olin koguduse karjane,
siis taolise olukorra tekkimine oli ikka suur katastroof.
Nüüd sa oled Seinäjoel.
Teil on seal uued tegevusruumid
ja kindlasti palju olulisi majandusalaseid teemasid,
millega tegeleda,
mistõttu peaks jaguma rohkelt jõudu, et juhtida kogu seda koguduse tööd.
See on küll väljakutse. - Jah on.
See on põnev,
et mu teerada on kulgenud selliste eriliste kriiside kaudu.
Siiski kogen,
et Jumal on tahtnud kasvatada minust katkiste südametega inimeste karjast.
Vahel, kui Püha Vaim juhib,
tuleb pastori töös langetada selliseid otsuseid,
mis on sellises jäigas ühiskonnas nagu Soome seda on,
natuke kummalised.
On sul tulnud ette selliseid olukordi kas palveteenistuses või muus töös,
kus Püha Vaim on sind juhtinud tegema midagi?
Elu jooksul on neid olnud mitmeid.
Juba noore poisina tuli prohvetlikkus mu ellu
ja ma olen püüdnud olla kuulekas selles
ning viima neid asju täide.
Need on alati toredad hetked.
Mõni aeg tagasi koosolekul olles kogesin kõne lõpus,
et inimesed tuleb kutsuda altarile.
Olin ise laval põlvili.
See oli veidi koomiline, kui ise oled laval põlvili
ja kutsud inimesi ette.
Algul mitte keegi ei liigutanud end,
aga mul oli südames selline kogemus ja õhutus, et nii tuleb teha.
Koguduses rahustati inimesi,
et ärgu nad nüüd seetõttu liikugu, et pastori nahka päästa,
vaid ikka seepärast, kui nad kogevad ehedalt,
et Jumal on neid oma Sõna läbi kõnetanud.
Hetke pärast oli seal üle 10. inimese,
kes nutsid ja olid põlvili uue kiriku põrandal.
See puudutab alati.
Jumal tegi oma tööd.
Olin rõõmus selle üle,
et olin kuulekas sellele, mida oma südames kogesin.
See, mida sa just ütlesid -
kui koged, et Püha Vaim juhib sind midagi tegema.
Eriti, kui see on natuke kummaline, millega pole harjutud.
Siis seal võib väga kergesti libastuda ja minna lasta,
mõeldes: "Ma ei tee seda!"
Jah.
Ja inimeste hinged jääksid hoidmata.
Minu elulooga sarnaste elulugudega inimeste puhul
paneb inimesekartus teele igasuguseid takistusi.
Ma olen mööda sellist teed üsna pikalt käinud.
Kuid nüüd otsustasin,
et kuigi ma ei saaks inimeste heakskiitu,
siis tahan alandlikult rääkida ja teha nii nagu Püha Vaim tahab.
See pole mitte alati kerge.
Üks taoline kogemus oli mitte ammu Seinäjoel.
Kogesin keset nädalat midagi.
Olin ise suht kimbatuses ja raskes olukorras.
Mu väljavaated olid suht tumedad,
kuid korraga tuli Püha Vaim sinna pimeduse sisse.
Ta hakkas rääkima,
et selle õhtu teenistusele tuleb inimene,
keda on seksuaalselt väga julmalt ära kasutatud.
Mis mind eriti jahmatas, oli see, et Püha Vaim rääkis mu sisemusse:
"Ari, sa ei tohi edastada seda sõnumit seistes.
Kuna mehed olid need, kes seda kõike tegid,
siis sinus on liiga palju mehelikku olemust,
mistõttu pead heitma põrandale pikali
ja rääkima sealt mikrofoni nii madalalt kui vähegi võimalik.
Vaid nii võid edastada selle lohutuse- ja julgustuse sõna."
Kas see polnud mitte nii,
et sa pidid olema kui kuvandiks alandlikkusest ja andekspalumisest
kuna keegi mees oli teinud selliseid asju.
Usun, et ka see oli sellega seotud, et pidin nii tegema.
Kindlasti olid inimesed hämmingus, et mis nüüd toimub?
Kuid ma pidasin kinni Pühale Vaimule antud lubadusest.
Tahan õppida olla sõnakuulelik nii eriolukordades kui rasketes oludes
sellele, mida Püha Vaim mu südamesse räägib.
Samas oli see ka julgustav,
sest tuli välja, et seal oli üks selline inimene.
Jaa.
Inimeste tagasiside annab alati palju julgust juurde,
kuid neist ei saa palju rääkida.
Inimesed näevad ja kuulevad, mida mina räägin,
aga mis juhtub peale seda või päevi hiljem telefonikõnes,
sellest ei saa rääkida.
Meil on veel paar minutit aega.
Palun, et Püha Vaim juhiks sind
ütlema vaatajatele midagi väga tähtsat.
Alates ajast, kui sain teada, et tulen siia saatesse,
on mu südames olnud pilt mehest - meesisikust,
kes on mõnda aega elanud väljaspool koguduse osadust.
Su ellu on teatud aegadel tulnud probleeme koguduse sees.
Sa oled saanud tugevalt haavata ja sulle on tehtud haiget.
Sa oled üpris veendunud,
et sinu suhtes on väga valesti toimitud.
Aga samas ma kogen,
kuidas Püha Vaim tahab täna julgustada sind selles,
et sa tõuseksid uuesti üles ja läheksid tagasi kogudusse.
Jumalal on sinu jaoks ülesanne.
Juba lähikuudel hakkavad sulle avanema asjad,
mida sa ei osanud üldse arvatagi, et need on su ees.
Üks pisiasi veel, mis mu tähelepanu köitis.
Nägin seal pildil ka seda, et sa istud punasel nahkdiivanil.
Kui see aitab sul end selles sõnumis paremini ära tunda,
siis on hästi.
Tahan palvetada eriti selle eest, et katkised inimesed saaksid tõusta
ja astuda teenistusse, kuhu Jumal on neid kutsunud.
Taevane Isa!
Aitäh, et Sa armastad katkiseid südameid.
Aitäh, et saame tulla Su ette sellistena nagu me oleme.
Aitäh, et pole olemas sellist pattu, mida me ei võiks andeks saada.
Aitäh, et Sa tood läbikukkunud, väga puudulikud ja poolikud inimesed
oma riigi tööle
ja riietad neid oma väega.
Ma palun, et kogudustes tõuseksid esile armukogukonnad,
kuhu katkised inimesed julgeksid tulla.
Kas nad siis on usklikud või mitte.
Seda ma palun Jeesuse nimel, aamen.
Aitäh Ari
selle nö väga tähtsa saate eest, mida koos minuga tegid.
Kogen, et siin on mängus Jumala sõrm,
sest meil on palju selliseid asju,
kus me vajame arusaamist, et Jumal armastab meid.
Ja et me ei annaks alla,
vaid et me usuksime sellesse, et Tal on alati hea plaan me suhtes.
Tänan sind, et tulid siia saatesse!
Jumal andku sulle kõike tarkust,
mida koguduse töös ja isiklikus elus vajad.
Aitäh!
Kui soovid toetada Eesti TV7 tööd, võid helistada 900 1777 (hind 7 euri)
või teha pangaülekande, leides me andmed www.tv7.ee Aitäh!
Tõlge: Raul Jürimaa