Tervetuloa Isännän pöydässä ohjelmaan. Olen Martti Ojares -
ja vieraanani tänään on Paavo Peltonen. Tervetuloa.
Sinä olet Helsingin poikia, syntynyt noin 2 vuotta ennen talvisotaa.
Aika vaikeaan aikaan synnyit.
Mitä siitä sanoisit?
Se oli todella... ne kaksi ensimmäistä vuotta -
vielä olivat rauhaa.
Sitten siitä alkaen... olin täyttänyt 2 vuotta -
ja siinä oli ensimmäinen mielikuva isästä, -
joka oli joululomalla talvisodasta.
Siellä tapahtui sillä viisin, että siinä kun minä -
poikana kannoin praasupuita hänen eteensä.
Ne kolahtivat lattialle ja niistä muodostui risti.
Isä ei siinä puhunut mitään -
mutta äiti on nämä asiat tarkemmin kertonut.
Hän oli aivan hiljaa ja näki mistä se johtui.
Isä kaatuikin sitten talvisodan viimeisenä päivänä -
kovassa tuulimyrskyssä Karjalan kannaksella.
Isästä minulla ei ole muuta kuvaa kuin se, -
että hän on ollut kova urheilumies kaikin puolin.
Isän menetys tietysti nuorelle pojalle -
on aina traumaattinen juttu, -
josta saattaa myöhemminkin jotain koitua.
Miten sitten sota-aika?
Sehän oli pommisuojassa olemista ja taisi pommikin tulla taloon. - Joo.
Asuimme Aleksis Kiven kadulla.
Yhtenä yönä tosiaan, oli jo jatko- sotaa, ja aika ankara pommitus.
Siihen oli kyllä tottunut.
Olin herkällä korvalla, osasin erottaa ääniä. Se jytinä oli niin paha, -
että menin mummun kanssa, kun olimme kahteen pekkaan kotona.
Äiti oli vuorotyössä SOK:n kahvipaahtimolla.
Menin soittamaan naapurin ovikelloa.
Siellä oli myös äiti lapsineen mutta isäntä oli lomalla kotona.
Hän oli rintamakapteeni. Sanoin hänelle, että mitä me tehdään?
Tämä tuntuu pahemmalta kuin muulloin.
Hän kuunteli vähän aikaa ja sanoi: "Joo nyt äkkiä kellariin koko porukka."
Sinne sitten mentiin.
En muista miten sain mummun matkaan, otin häntä kädestä kiinni.
Hän oli 80-vuotias silloin.
Mentiin sinne alas, kaksi kerrosta alemmaksi maan alle.
Siellä oli jo täysistunto.
Tuollainen niin kuin pommisuojassa yleensä on, kun ahdasta on.
Sitten yhtäkkiä rysähti.
Hiekkasäkit lensivät kadun puolelta sisään.
Valot sammuivat ja tuli täydellinen paniikki.
Sitä vieläkin ihmettelen ja monesti miettinyt, että millä ihmeen tavalla -
sain mummun kädestä kiinni. Lähdettiin ja päästiin sieltä ulos.
Kiivettiin toiseen kerrokseen missä asuntomme oli.
Siellä ei ollut enää ovea ja ikkunat olivat säpäleinä.
Täystuuletus päällä ja oli talviaika.
Äitikin oli juossut SOK:sta -
lasinsirpaleitten täyttämää katua pitkin.
Sieltä hän löysi meidätkin.
Hän touhusi eteenpäin sillä viisiin, että pääsimme -
isän veljen perheen luokse Friherrsiin, nykyinen Vapaala.
Sieltä saatiin autokuljetus, -
kuorma-autolla Lopelle, evakkotaipaleelle.
Siellä meni aikaa sitten ja -
äiti oli töissä Seppälän kartanossa keittäjänä.
Me asuimme mummun kanssa muonamiehen mökissä.
Siellä oli venäläinen sotavankikin renkinä. - Joo.
Aika meni sillä viisin, -
että minulla alkoi kansa- kouluaika lähentelemään.
Lähdettiin sieltä pois vaikka täällä oli vielä sota päällä mutta kuitenkin.
Siirryttiin Helsinkiin takaisin, Pukinmäkeen.
Siellä oli äidin vanhempi sisko miehensä kanssa.
Heillä oli mökki pihalla.
Sinne he ottivat minut kasvattipojakseen.
Täti, äidin sisko oli uskovainen.
Sanotaan, ei mikään helluntailainen, -
mutta sydämeltään, antoi kaikkea hyvää mitä oli mahdollista.
Siinä sain viettää lapsuuden ja aloittaa kansakoulun.
Kansakoulu oli vähän matkan päässä.
Se oli maalaiskoulu siihen aikaan.
Pukinmäki oli Helsingin maalaiskuntaa.
Siellä oli alakoulussa uskovainen opettaja.
Hänen puheensa, aamusaarnat, -
mitä hän piti sellaisesta kirjasta. Hän luki niitä.
Ne jäivät mieleeni.
Siinä muutenkin laulettiin ihania lauluja -
Kuningasten kuninkaasta ja kaikkea muuta.
Kuitenkin vielä koneet jyrisivät.
Saksalaiset mersut nousi vastaan Malmin kentältä -
aina kun itänaapuri tuli pommilastissa käymään.
Aika hyvin ne ahdisteli ne mereen. Pukinmäkeenkin tuli savipellolle -
ainoastaan yksi pommi mutta ei aiheuttanut vahinkoja.
Tällaista se nuoruus oli.
Se oli tosiaan aika vaikeaa. Isän menetys ja sota.
Sitten oli sellaista rakentavaa, oli tämä opettaja ja -
isoäidin hengellinen anti, mitä nuori poika, oikeastaan lapsi, sai kokea.
Uskon näin, että siinä oli kuitenkin siemen sinuun kylvetty.
Sen jälkeen kun olit ammattikoulussa ja työelämässä, -
niin tuli vaihe, jolloinka sinulle tuli vähän pettymyksiä.
Työpaikan menetys ja sitten lähti toisenlainen erämaavaihe. - Joo.
Muistan vielä tädistä sen verran aina, -
että hän laittoi nastalla raamatunkohdan -
sängyn pääpuoleen vaikka sänkyä siirreltiinkin.
"Herra on minun paimeneni. Ei minulta mitään puutu."
Sen kanssa oli hyvä mennä nukkumaan lapsena. - Joo.
Joitakin syitä sitten tähän erämaavaiheeseen, -
jolloin sinun elämänhallinta katosi. Alkoholi tuli herraksesi.
Oliko kokonaisaika suurin piiretein 20 vuotta?
Se alkoi sillä viisiin, että olin tosiaan niin herkkä alkoholille.
Se antoi minulle niin valtavan sellaisen tunteen.
Tunsi olevansa niin kuin, että kaikki on...
Sitten vielä tyttöjen kanssa, kun oli alkumetrit otettu.
Se oli se huvielämä sellaista.
Sain siitä viinasta sellaisen kimmok- keen, joka aina antoi minulle vauhtia.
Ei se ollut sellaista, se oli ilta- juopottelua ja sellaista, huvipaikoissa.
Sittenhän se aina kiintyi ja kiihtyi.
Sivutuotteena alkoi tulla se, että piti saada rahaa ja muuta.
Tuli sitten ryöstöt ja sitä kautta vankilakierre.
Kuinka monta vuotta yhteensä olit 20 vuoden aikana vankilassa?
Joo, niitä tuli 7 vuotta yhteensä, siis sitä aikaa.
Tämä on se mitä sielun- vihollinen saa aikaan.
Koit, että se antoi niin hyvän vauhdin, olon ja muut sellaiset.
Se on juuri sitä mistä Raamattukin puhuu. - Joo.
Näin kävi ja mennään hyvin tärkeään asiaan.
Tällä 20 vuoden erämaavaiheella oli kuitenkin pääte ja päätepiste.
Kerropa tämä, mikä se päätepiste oli?
Minä olin jo niin alhaalla, että -
kun oli vielä yksi tuomio edessäpäin.
Takanapäin ei ollut pitkä aika kuin olin päässyt sieltä pois.
Sen ajan asuin missä asuin.
Sitten myöskin äitini luona asuin niin kuin pimeänä.
Hän pystyi pitämään asunnossaan, kun ei ole kirjoilla.
Sellaisessa tilanteessa -
minä kuljin Töölössä.
Siellä jengin kanssa samaan tapaan ryypättiin ja tehtiin mitä sattui.
Kuitenkin viina oli aina kimmoke.
Sitten huomasit ja menit Töölön kirkkoon.
Joo, menin Töölön kirkkoon.
Siis ajattelin, että jos jostain jotain apua löytyisi.
Menin sinne ja kun saarna loppui niin -
jäin aulaan odottamaan, kun pappi tulee ulos.
Ajattelin, että voisi jutella hänen kanssaan.
Hän tuli siihen kyllä mutta jutteli seurakuntalaisten kanssa.
Kun katsoi minuun päin niin vetäytyi aina piiloon, -
koska näki, että tuolla kaverilla ei ole kyllä asiat ihan paikallaan.
Tämä tapahtuma jollain tavalla jäi alitajuntaan.
Sinä huomasit, että sieltä tuli tällaisia, -
jotka olivat mielestään uskossa mutta pistivät heti röökiksi.
Vähän toisenlainen elämä.
Töölön daameja ja herroja, kun tuli ulos saarnan jälkeen, -
niin heti laitettiin tupakat sauhuamaan ja puhuttiin mukavia.
Ajattelin itsekseni, että jaa, ovatko nämä nyt todellisia uskovia?
Sitten kävelit Töölössä ja tulit sinne paikkaan -
mänty... Mikä se on?
Mäntymäen kentälle. - Mäntymäen kentälle, jossa oli valkoinen teltta.
Oli 2 viikkoa siitä kirkon tapauksesta, niin -
Töölönlahden rantoja kun kävelin -
niin tuli mieleen käydä katsomassa.
Valkoinen teltta siinä kiinnitti huomiota.
Ajattelin, että sinne menen, koska se ei maksa mitään -
ja siellä kuulee hengellisiä lauluja.
Siellä kenialainen mies saarnasi evankeliumia.
Hän toi esiin saman asian minkä näin Töölön kirkossa.
On ihmisiä, jotka sanovat olevansa uskovaisia mutta -
ei muuta kun tupakka suuhun ja siitä jatkolle jne.
Tämä kiinnitti minun huomiota.
Se oli sillä viisin, että sinä pyhäpäivänä oli vielä -
loppukokous Mäntymäen kentällä.
Ajattelin, että jos vielä saan olla hengissä, -
se aamupäivä sen verran puhutteli, -
niin mä haluan, Herra, antaa elämäni sinulle.
Nämä oli ajatuksia, mitä oli ja -
kun alttarikutsu tuli illalla, niin kävelin sinne kärkijoukossa.
Polvistuin ja viereeni kumartui -
vanhempi mies ja kysyi, että mitä asiaa sinulla on Jeesukselle.
Sanoin, että -
asiaa on niin paljon, että meillä ei aika riitä siihen.
Silloin hän sanoi, että haluatko antaa elämäsi Jeesukselle.
Sanoin, että kyllä jos vaan kelpaa.
Siinä hetkessä hän polvistui ja minä polvistuin.
Hän laski kätensä olkapäälle -
ja julisti minulle synnit anteeksi Jeesuksen nimessä ja veressä.
Se sätky sisällä päin oli niin valtava minulle, -
että sitä ei voi sanoin kuvailla.
Sen tiedän ja tunsin, että kun Töölön Runebergin katua -
kuljin ylöspäin äidin asunnolle, niin hyppelin kuin heinäsirkka kadulla.
Sitten vielä itsekseni totesin, että älä nyt noin hypi -
ettei se läiky pois, mitä olet saanut sisään.
Kun pääsin äidin asunnolle ja soitin ovikelloa, niin äiti avasi oven ja -
siinä sanoin ensimmäiseksi, että tiedätkö mitä minulle tapahtui teltalla.
Äiti sanoi, että tiedätkö mitä minulle tapahtui siellä teltalla, -
että antoi elämänsä Jeesukselle.
Sanoin, että niin minäkin, annoin elämäni Jeesukselle.
Siinä äiti ja poika. 72-vuotias äiti ja 40-vuotias poika -
kohtasivat samana päivänä samassa kokouksessa Jeesuksen.
Ette havainneet siellä toisianne. Se oli sen verran iso teltta.
Ei, siellä ei tiedetty toisistamme mitään.
Se oli niin suuri yllätys. Ilo mikä meillä oli sinä iltana ja eteenpäin.
Se oli valtava. - Se oli mahtava tapahtuma ja Jumalan osoitus.
Oliko niin, että katsoit päivämäärän milloin tulit uskoon Apostolien teoista?
Joo. Sieltä tuli juuri tämä kohta.
Apostolien teot.
Neljäs luku, jakeet 11-12.
Ei ole toista nimeä mitä meille on annettu -
ja mikä annettu on ja se nimi on Jeesus.
Silloin Jeesus nimi tuli niin äärettömän tärkeäksi ja rakkaaksi.
Se on edelleenkin aamuin ja illoin.
Aina Hänen kanssaan päivän aloittaa ja päättää.
Mielenkiintoinen tapahtuma.
Vähän nopeutan. Kun menit 11 kuukautta suorittamaan, -
niin halusit suorittaa sen Kakolassa.
Sinä tiesit, että se oli 11. vankila kerta ja pitää mennä Kakolaan.
Siellä olit kämppäkaverina -
2-metrisen oikein kookkaan roiston kanssa samassa kämpässä.
Joo, näin oli. Hän oli vanha kaveri ja tuttu.
Siinä hän yllättäen kävelypuolella, kun pihalla tavattiin -
niin sanoi yhtäkkiä, että -
viitsisitkö tulla asumaan hänen kanssaan kimppaan.
Sanoin, että ei oikein taida onnistua, koska olemme niin erilaisilla alueilla.
Minä olen uskossa ja sinä et ole.
"Eikö tule nyt vaan" hän sanoi.
Illalla kysyin Jumalalta, että miten on?
Hän näytti yöllä unen, josta ei voi erehtyä.
Betonipaalua nostin ojasta ja heitin sen penkalle -
kolmen hahmon jalkojen juureen, ja se murtui kolmesta kohtaa.
Silloin ymmärsin, että tuo kutsu täytyy ottaa vastaan, jonka se kaveri antoi.
Asuimme siellä jonkin aikaa.
Minä kävin keskiviikkoiltaisin pastorin piirissä -
eikä siellä tungosta ollutkaan, koska olin ainoa siihen aikaan Kakolassa, -
joka niitä asioita harrasti. Vieroksuttiin vähän siihen aikaan.
Kyllä sinne herätystä tuli jälkeenpäin.
Kuitenkin tässä tapauksessa tulin illalla selliin.
Siellä tämä ystävä makasi hyvin hiljaisena.
Kun valot sammutettiin, niin hän ilmoitti minulle, -
että tiedätkö mitä täällä tapahtui sillä aikaa kun olit papin piirissä.
Sanoin, että en mutta kerro.
Hän sanoi, että kun hän tässä makasi -
ja vähän lunttasi noita sinun papereita, mitä sinä harrastat.
Hän kuuli läpältä selkeän äänen, -
joka sanoit, että Taisto, ymmärrätkö mitä sinä luet.
Hän meni takaisin sänkyyn ja ajatteli, että vartijat leikkii hänen kanssaan, -
kun tietävät, että asuu uskovaisen miehen kanssa.
Hetken kuluttua samat sanat toistuivat.
Hän sanoi, että silloin alkoivat kyy- neleet vuotamaan hänen silmistään.
Hän polvistui petinsä ääreen, rukoili ja kysyi, -
että "Oletko se sinä Jeesus? Tässä olen minä."
Siitä lähtien tämän kaverin elämä muuttui.
Siitä on nyt -
pitkälle yli 30 vuotta.
Hän on uskonelämässä todennäköisesti.
Kyllä. Hänellä on perhe, 3 lasta ja puoliso.
Tekee Herran työtä alueella, missä hän on.
Kun ajattelee tässäkin, että sinä olit 20 vuotta erämaassa -
ja Jeesus nosti sieltä loasta ylös.
Sait tulla uskoon yhdessä samalla kertaa äidin kanssa.
Ja se, että menit sinne vankilaan.
Siellä vankilakundi, oliko hänellä 11 vuotta -
vai mitä vielä kakkua jäljellä.
Joo, hänellä oli vielä paljon vuosia.
Hän tuli uskoon ja nyt julistaa Jeesuksen evankeliumia.
Kyllä ja hän julisti jo vankilassa. - Kyllä Jumala tekee ihmeitä.
Ihan lyhyesti voisit kertoa siitä, -
kun olit nelikymppinen ja olit uskoon tullut ja päässyt vankilasta, -
niin tuli mieleen, että Jumala voisi antaa sinulle aviopuolison. - Kyllä joo.
Rukoilin vaimoa tosiaan.
Se tuli aivan, ei minun valintana vaan eräs vanhemmisto veli sanoi, -
että hänellä olisi tiedossa yksi vapaa uskovainen hyvä sisko.
Antoi minulle puhelinnumeron ja -
siitä alkoi meidän avioliitto Liisan kanssa ja on tänä päivänä.
Aivan. Tässä olisi vielä vaikka kuinka paljon asioita, -
mitä sinulle on tapahtunut mutta sanoit, -
että Jumala on myöskin parantanut sinua monista vaikeista sairauksista.
Mainitsit sepelvaltimo sairauden.
Joo, se tuli kyllä siitä, että rehkin töitä niin valtavasti, -
silloin kun rakennettiin puisto-omakotitaloa.
Rinta alkoi puristamaan siihen malliin.
En siihen kiinnittänyt huomiota sillä tavalla kunnes -
jouduin olemaan yksin aika pitkän aikaa.
Silloin tuli sellainen -
sanoma minulle, että kotipesään. Ajattelin, että nyt on varmaan lähtö, -
että se tarkoittaa sitä mutta ei ollutkaan sitä.
Ymmärsin, että lähetysseurakunta on kotipesäni, -
menin sinne ja siellä oli kokous illalla, ja Rukouskokous sen päälle.
Siellä paimenena Tuppuraisen Markku rukoili.
Kaikessa rauhassa siunasi siellä meitä niin yhtäkkiä hän keskeytti ja sanoi, -
että nyt Karitsan veri liuottaa jonkun valtimot auki.
Minä kuulin sen kyllä.
Asuin silloin Riihimäellä, ja ei ollut autoja.
Polku pyöräilin aina muutaman kilometrin asemalta.
Silloin kun pääsin kokouksesta Riihimäelle -
ja pyöräilin kotiin, niin huomasin, että on jotain outoa.
Putket ovat auki ja ne olivat. - Kiitos Herralle.
Niitä ei ole enää sairaskertomuksessakaan.
Jumala puhdisti ne täydellisesti ja on edelleenkin. Siinä on 6 vuotta aikaa.
Aivan. Paavo, tässä on kohta viimeinen minuutti käynnissä.
Pyydän, että sanot katsojille mitä Henki nyt sanottavaksesi antaa.
Hyvä ystävä. Jos tämä sanoma koskettaa sinua, -
oli sinun tilanne mikä hyvänsä, -
niin älä koskaan emmi äläkä luule, -
että ei se enää minulle käy eikä sovi.
Anna Jumalan tehdä ihme.
Anna Hänelle elämäsi. Pyydä omin sanoin.
En minäkään ollut mikään ihmepuhuja mutta sen sanoin, -
että tule Jeesus minun sydämeen ja puhdista se. Ota se omaksesi.
Jos näin pyydät, niin Hän tulee.
Tässä haluan vielä rukoilla.
Kiittää ja ylistää Karitsan verestä, -
joka parantaa ja korjaa.
Ei ole paikkaa, mihin se ei yllä ja mitä Hän ei voi tehdä.
Siunausta teille kaikille Jeesuksen nimessä.
Aamen.
Joo, kiitos Paavo tästä hyvin avoimesta läpikäynnistä -
elämäsi eri vaiheista.
Ennen kaikkea Jeesuksen Kristuksen voimasta sinun elämässäsi, -
muuttaa se loasta yltäkylläiseen elämään, -
mitä tämän toisen 40 vuotta olet saanut elää -
ja parantunut vielä näistä monista sairauksista.
Tämä ohjelma olkoon rohkaisuna. Meillä on toivoa.
Kiitos ja siunausta sinulle. - Kiitos. Kiitos siitä, että sain olla täällä.
Olet juuri katsonut Isännän pöydässä ohjelman.
Mikäli ohjelmasarja on koskettanut sinua -
voit olla tukemassa ohjelmasarjan tuottamista.
Voit soittaa numeroon 0600-10177 -
tai lahjoittaa ruudussa näkyvälle pankkitilille -
käyttäen viitenumeroa 8617.
Kiitos tuestasi.
Tekstitys: Mauri Porkola