ISANDA LAUAS
Tere tulemast saatesse!
Mina olen Martti Ojares
ja mu tänane külaline on Paavo Peltonen.
Tere tulemast! - Tänan!
Sa oled Helsingi poiss
ja sündisid kaks aastat enne Talvesõda.
Sündisid üsna raskel ajal.
Mis sul selle kohta öelda on?
Kaks esimest eluaastat oli veel rahuaeg.
Siis sain 2aastaseks.
Esimene mälestuspilt isast on ajast, kui ta oli rindelt jõulupuhkusel.
Ta osales Talvesõjas.
Juhtus nii,
et kandsin süles mingeid puid ja need kukkusid põrandale,
moodustades risti kujutise.
Isa ei öelnud midagi,
aga ema rääkis mulle hiljem täpsemalt.
Ta oli üsna vaikne ja nägi, kust see tuli.
Isa langes sõja viimasel päeval
Karjala Kannasel lumetormis.
Isast pole mul muud mälestuspilti kui see, et ta oli kõva sportlane.
Isa kaotus on noorele poisile teadagi väga traumaatiline.
See annab tunda hiljemgi elus.
Sõjaaeg tähendas palju pommivarjendites olemist,
kuna pommid võisid tabada ka maju.
Elasime tollal Aleksis Kivi tänaval.
Ühel ööl Jätkusõja ajal oli tugev pommitamine.
Ma olin sellega harjunud.
Olin erksa kuulmisega ja oskasin eristada erinevaid hääli.
Aga tookordne kõmin oli väga halb.
Olime vanaemaga kahekesi kodus.
Ema oli oma töövahetuses kohvivabrikus.
Helistasin naabri uksekella, kus oli ema koos lastega.
Ka peremees oli kodus puhkusel. Ta oli rindekapten.
Ütlesin talle: "Mida me teeme, kuna asi paistab olevat halb?"
Ta kuulas natuke aega ja ütles: "Jaa. Nüüd kõik ruttu keldrisse!"
Ma ei mäleta enam, kuidas ma vanaema kaasa sain,
aga haarasin tal käest kinni.
Ta oli siis 80aastane.
Läksime siis kaks korrust allapoole - maa alla.
Seal oli palju inimesi.
Nagu pommivarjendites ikka, oli seal väga kitsas.
Siis käis äkki kärgatus ja tänavalt lendas liiva sisse.
Tuled kustusid ja tekkis täielik paanika.
Olen veel tagantjärgigi mitmeid kordi mõelnud,
et mis ime läbi ma vanaemal käest kinni sain
ja kuidas me välja pääsesime.
Kui oma 2. korruse korterisse tagasi läksime,
polnud seal enam ust ja aknaid.
Tuul puhus korterist läbi. Oli talv.
Ema jooksis oma töökohast mööda klaasikilde täis tänavaid
kodu poole.
Seal ta meid leidiski.
Ta organiseeris meid
isa venna pere juurde Frihersisse, mis on praegune Vapaala.
Sealt sõitsime veoautoga Lopele.
See oli meie evakuatsioon.
Olime seal mõnda aega.
Ema oli seal Seppälä mõisas kokana tööl.
Me elasime moonamehe majas.
Seal oli ka üks venelasest sõjavang.
Aeg läks sedamoodi, et mul pidi varsti hakkama kool.
Läksime sealt ära, kuigi sõda veel kestis.
Läksime tagasi Helsingisse Pukinmäele.
Seal elas ema vanem õde koos oma mehega.
Neil oli õue peal väike majake
ja nad võtsid mind siis enda juurde kui kasupojaks.
Minu tädi ehk ema õde oli usklik.
Ta polnud mingi nelipühilane,
aga ta andis südamest kõik, mis tal anda oli.
Seal ma veetsin oma lapsepõlve ja hakkasin ka käima põhikoolis.
Põhikool oli tavaline maakool kodust natuke maad eemal.
Pukinmäki oli tollal nagu Helsingi maapiirkond.
Algkoolis aga oli meil olnud usklik õpetaja.
Ta pidas meile ühest raamatust hommikujutlusi.
Ta luges neid kogu aeg ja need jäid meelde.
Samuti laulsime toredaid laule kuningate Kuningast ja muid laule.
Samas mürisesid lähedal ka lennukid.
Sakslaste lennukid tõusid Malmi lennuväljalt õhku
ja viisid oma pommilasti idanaabrile.
Need lennukid ajasid ahastusse.
Ka Pukinmäele langes üks pomm, aga õnneks see kahju ei tekitanud.
Selline see noorus oli.
See kõik oli üsna raske - isa kaotus ja veel sõda lisaks.
Aga ülesehitav oli selle õpetaja ja vanaema vaimulik and,
mida sa noore lapsena said kogeda.
Usun, et sinusse külvati üks seeme.
Kuid kui hiljem ametikoolis olid ja tööl käisid,
oli sul ka periood, kus kogesid teatud pettumusi.
Sa kaotasid töö
ja sul algas teistsugune kõrberännaku periood.
Jah.
Tädist veel nii palju,
et ta pani mu voodipeatsisse ühe Piibli kirjakoha.
Kuigi voodeid veeti ühest kohast teise.
"Jumal on mu karjane ja mul pole millestki puudus."
Tema lapsena oli sellega hea magama minna.
Üks põhjusi, miks su elus sai alguse see nö "kõrbeperiood",
mis valitses su elu,
oli alkohol, millest sai su peremees.
Kokku kestis see periood 20. aastat.
See algas nii, et ma olin alkoholile väga vastuvõtlik.
See andis mulle sellise hea tunde.
Kõik tundus olevat ilus.
Siis tegelesin ka tüdrukutega.
See oli mu lõbuelu.
Sain viinast sellise energia, mis andis mulle hea tuju jne.
Jõin õhtuti ja lõbustuskohtades ning mul oli hea olla.
Aga kõrvalefekt oli see, et sa pidid saama raha ja muudki.
Sa hakkasid röövima ja sattusid seejärel ka vanglasse.
Kui kaua sa selle 20. aasta jooksul vangis istusid?
Kokku tuli 7. aastat.
See on see, mida hingevaenlane võib teha.
Nagu sa kogesid, see andis hea olemise, tuju jne.
Selle, millest ka Piibel räägib. - Jah.
Nii läkski.
Nüüd aga läheme väga tähtsa asja juurde.
See 20aastane "kõrbeperiood" sai lõpuks siiski läbi.
Milline selle lõpp oli?
Olin omadega nii põhjas.
Mul oli veel ees üks kohtuistung.
Olin natuke aega varem just vabaks saanud.
Elasin, kus juhtus. Vahel ka ema juures.
Ema juures pidin elama kui salaja,
sest ametlikult oleksin vajanud sissekirjutust.
Sellises olukorras liikusin Töölös koos kampadega ringi.
Seal me jõime ja tegime, mis pähe tuli.
Alkohol oli seal alati peapõhjus.
Siis aga läksid kord Töölö kirikusse.
Jah läksin.
Lootsin, et sealt võib abi leida.
Läksin siis sinna ja kui jutlus lõppes, jäin ootama pastorit.
Tahtsin temaga rääkida.
Ta tuli küll, aga rääkis kõigi kirikulistega.
Kui ta mind nägi, siis ta püüdis end ära peita,
sest ta nägi, et minusugusel tegelasel pole kõik korras.
Kogu see juhtum jäi kuidag mu alateadvusesse.
Sa nägid, kuidas sealt voorisid välja inimesed,
kes olid oma arust usklikud,
aga tegelikult olid asjad teisiti.
Oh neid Töölö daame ja härrasid!
Kui nad peale jutlust välja tulid,
panid kohe suitsud ette ja hakkasid igasuguseid jutte rääkima.
Mõtlesin endamisi: "Kas need ongi need tõelised usklikud?"
Sa käisid Töölös
ja siis tulid Mäntymäe platsile, kus oli valge telk üleval.
Jah. See oli kaks nädalat peale seda kiriku juhtumit.
Jalutades Töölö rannas tekkis mõte sinna vaatama minna.
Seal köitis mu tähelepanu see valge telk.
Mõtlesin, et sinna ma lähen, kuna see ei maksnud midagi
ja seal sai kuulda vaimulikke laule.
Seal kuulutas üks Keenia mees evangeeliumi.
Ta tõi esile sama asja, mida olin näinud Töölö kirikus,
et on inimesi, kes väidavad endid olevat usklikud,
aga peale jutlust panevad kohe suitsud ette jne.
See köitis mu tähelepanu.
Tol pühapäeval oli seal Mäntymäel veel lõpukoosolek.
Mõtlesin, et kui hing veel sees, siis tahaksin ikka minna.
Mõtlesin: "Jumal, tahaksin anda oma elu Sulle."
Sellised olid mu mõtted selle osas, mida teeksin.
Kui siis õhtul altarikutse esitati, läksin kohe kamba eesotsas ette.
Ma põlvitasin seal.
Mu kõrvale kummardus üks vanem mees
ja küsis: "Mida sa soovid Jeesuselt saada?"
Ütlesin, et mul on nii palju asju, et meil ei jätkuks selleks aega.
Siis ta küsis, kas tahan anda oma elu Jeesusele?
Ütlesin: "Jah, kui ma vaid kõlban."
Siis ta ka põlvitas ja pani käed mu õlgadele.
Ta kuulutas mulle mu patud andeks Jeesuse nimel ja veres.
See impulss, mida seesmiselt kogesin, oli nii tugev,
et seda pole lihtne kirjeldadagi.
Aga seda ma tean,
et kui ma mööda tänavaid oma ema korteri poole liikusin,
hüplesin nagu rohutirts.
Ise veel mõtlesin: "Ära sa nüüd nii väga ka kargle!
See, mille omale sisse said, võib ju veel ära kaduda."
Jõudsin ema korteri ukse taha ja andsin uksekella.
Ema avas ukse.
Ütlesin esimese asjana: "Kas tead, mis minuga seal telgis juhtus?"
Ema küsis vastu: "Kas tead, mis minuga seal telgis juhtus?"
Ta oli andnud oma elu Jeesusele.
Ütlesin, et olin teinud seda sama - andnud oma elu Jeesusele.
Ema ja poeg.
72aastane ema ja 40aastane poeg
kohtusid samal päeval ja samal koosolekul Jeesusega.
Te koosolekul teineteist ei märganud?
Seal me ei teadnud üksteisest midagi.
See õhtu seal ja edasine õhtu oli meile suureks üllatuseks.
See oli vägev.
See oli võimas Jumala märk.
Sa vaatasid seda päeva, kui sa usklikuks said,
Apostlite tegude raamatust.
Jah. Meile tuli seal selline kirjakoht nagu Apostlite teod 4:11-12:
"Ei ole muud nime, mis meile on antud.
See nimi on Jeesus."
Jeesuse nimi sai meile ülimalt tähtsaks ja kalliks.
Senimaani oleme hommikul ja õhtul koos Temaga.
Koos Temaga alustame ja koos Temaga lõpetame oma päeva.
Väga huvitav lugu.
Aga sul oli veel jäänud 11 kuud vanglas istuda.
Sul oli see 11. kord vanglas ja sa pidid kandma selle Kakkolas.
Sa olid seal kambrikaaslaseks ühele 2-meetrisele röövlile.
Jah.
Ta oli vana mees ja mulle ka tuttav.
Kohtusime õues jalutuskäigu ajal
ja ta küsis, kas tahaksin minna talle kambrikaaslaseks?
Ütlesin ei.
Ütlesin, et olen erilises olukorras - et olen usklik, aga tema mitte.
"Aga tule ikka!"
Küsisin õhtul Jumalalt, kuidas sellega on?
Ta näitas mulle öösel unenäo, mille osas ei saanud eksida.
Ma tõstsin ojast ühe betoonposti välja.
Tõstsin selle kaldale
ja see murdus kolmest kohast.
Siis sain aru, et selle mehe kutse tuleb vastu võtta.
Nii me seal elasime mingi aja.
Käisin kolmapäeva õhtuti pastori jutul.
Sinna väga tungi polnudki.
Olin selles vanglas tollal ainuke, kes nende asjadega tegeles.
Mind püüti sel ajal neist natuke võõrutada,
aga hiljem tuli ka sinna ärkamine.
Läksin õhtul tagasi oma kambrisse.
Mu sõber lamas seal väga vaikselt.
Kui tuled kustutati, küsis ta mu käest:
"Kas tead, mis siin juhtus, kui sa pastori juures olid?"
Ütlesin: "Ei tea, aga räägi."
Ta rääkis, et kui ta seal lamas,
siis ta natuke piilus mu paberitesse, et näha, millega ma ka tegelen?
Ta kuulis selget häält, mis ütles:
"Taisto, kas sa ka saad aru, mida sa loed?"
Ta läks tagasi voodisse ja arvas, et valvurid mängivad temaga.
Sest nad teadsid, et ta elab koos uskliku mehega.
Hetke pärast kordusid samad sõnad.
Siis hakkasid tal silmist pisarad voolama.
Ta põlvitas voodi ette.
Ta palvetas ja küsis: "Kas see oled Sina Jeesus?
Siin ma olen."
Sellest peale selle mehe elu muutus.
Sellest on juba kõvasti üle 30. aasta.
Ta on tõenäoliselt elavas usus. - Jah.
Tal on pere ja 3 last.
Tal on abikaasa
ja ta teeb Jumala tööd seal kandis, kus ta elab.
Kui mõelda sellele, et olid 20. aastat "kõrbes",
siis Jeesus võttis su sealt ja tõstis üles.
Sa said usklikuks koos emaga.
Siis aga läksid vangi, kuna sul oli veel kandmata karistusi.
Jaa, mul oli veel mitmeid aastaid jäänud istuda.
Aga su vanglakaaslane sai usklikuks ja kuulutab nüüd evangeeliumi.
Jah. Ta kuulutas juba vanglas.
Jumal teeb imesid. - Jah.
Räägime ka sellest,
et kui olid 40aastane ja just usklikuks saanud
ning ka vanglast vabanenud,
siis sul tekkis mõte, et Jumal võiks anda sulle abikaasa.
Jah.
Palvetasin omale abikaasat päris tõsiselt.
Ta tuli mitte minu valituna,
vaid üks vanematekogu vend tuli ja ütles,
et ta teab ühte vallalist ja toredat usklikku naist.
Ta andis mulle telefoninumbri. Sealt algaski me abielu Liisaga.
See kestab tänaseni.
Sul on veel palju asju juhtunud, aga sa ütlesid,
et Jumal on sind ka tervendanud mitmetest rasketest haigustest.
Mainisid üht veresoonte haigust.
Jah.
See oli sellest, et rügasin tollal kõvasti tööd teha.
Ehitasin tollal omale maja.
Alguses oli rinnus valus.
Ma ei pööranud sellele algul tähelepanu.
Kuni olin kord pikalt üksi.
Siis tuli mulle selline sõnum:
"Kodupesa."
Arvasin, et nüüd on minek. Et seda see tähendab.
Aga see polnudki see.
Sain aru, et mu Misjoniselts on mu kodupesa, nii et läksin sinna.
Seal oli õhtul koosolek ja peale seda veel palvekoosolek.
Seal üks Markku palvetas.
Ta õnnistas meid täies rahus ja ütles ühtäkki:
"Talle veri leotab kellegi sooned lahti."
Kuulsin seda, aga ei teadnud, et see käis minu kohta.
Elasin tollal Riihimäel.
Autoga või jalgrattaga tuli koju mõni kilomeeter jaamast sõita.
Kui koosolekult Riihimäele sõitsin, sõitsingi jalgrattaga koju.
Siis märkasin, et midagi on juhtunud.
Mu veresooned olid lahti.
Tänu Jumalale!
Enam pole see haigus kordunud.
Jumal puhastas need täielikult. Sellest on nüüd 6 aastat möödas.
Kohe läheb me viimane minut käima, mistõttu palun sul vaatajatele öelda,
mida Jumala Vaim su südamele annab.
Hea sõber,
kui see sõnum sind puudutab,
siis milline iganes ka su olukord poleks -
ära kunagi mõtle, et sinu jaoks see asi ei kehti.
Lase Jumalal teha üks ime.
Anna Talle oma elu.
Palu omade sõnadega.
Mina polnud ka mingi imerääkija,
aga seda ma ütlesin: "Jeesus, tule mu südamesse.
Puhasta see ja võta see endale."
Kui niimoodi palud, siis Ta tuleb.
Tahaksin veel palvetada.
Tahan tuua kiitust Talle verele, mis tervendab ja parandab.
Pole kohta, kuhu see ei ulatuks
ja pole midagi sellist, mida Ta ei suudaks teha.
Õnnistusi teile kõigile, Jeesuse nimel, aamen.
Aitäh Paavo selle väga avameelse ülevaate eest
su elu eriperioodidest.
Ennekõike aga tänu Jeesuse väele su elus,
mis muutis halva elu ülikülluslikuks.
Seda elu oled sa elanud teised 40. aastat
ja oled ka tervenenud mõnest haigusest.
Olgu see saade inimestele julgustuseks,
et meil on lootust.
Aitäh ja õnnistusi sulle!
Aitäh, et sain olla siin.
Kui soovid toetada Eesti TV7 tööd, helista 900 1777 (hind 7 euri)
või anneta pangaülekandega, leides me andmed www.tv7.ee Aitäh!
Tõlge: Raul Jürimaa