ISANDA LAUAS
Tere tulemast saatesse!
Mina olen Martti Ojares
ja mu tänane külaline on pastor Ari Puonti.
Tere tulemast! - Tänan!
Oled suure osa oma elust elanud pealinna lähistel.
Jah. Olen praegu 50-aastane
ja olen tõesti elanud suurema osa oma elust
siin pealinna lähistel.
Aga sündisin ma Ida-Soomes ja mu suguvõsa on ka sealt pärit.
Pealinna piirkond tundub aga praegu kodusemana.
Millises peres sa sündisid ja milline oli su varajane lapsepõlv?
Mul oli hea varajane lapsepõlv.
Kui olin 6-7 aastane, oli isa enamuse ajast kodust ära.
Ta oli ekskavaatori omanik ja neil oli sõpradega väike firma,
nii et nad liikusid sellega ümberkaudsetes paikades ringi.
Nad kaevasid kraave, kaevusid ja muud.
Nädalalõppudel oli ta kodus.
Kuna isa oli palju ära,
otsisin isa asemel samastumisvõimalusi
mõne teise mehega, kes lähedal oli.
Mu iidoliks sai mu onu, kes oli põllumees.
Väiksena tahtsin ka ise saada põllumeheks.
See amet langes hiljem mu puhul siiski ära.
Ma isegi ei tea, miks.
Käisin onuga koos laudas, mulle meeldisid loomad.
See oli mu lapsepõlve unistus.
Nüüd aga pean teist ametit.
Kuna oled 50-aastane,
siis mida sa tagantjärgi mõeldes arvad,
kas sul jäi seetõttu midagi saamata, et isa nii palju kodust eemal oli?
Isa igatsus oli olemas, kuigi suhe isaga oli muidu väga hea.
Kuna ta aga oli palju kodust ära,
siis kogemus onuga - tema vennaga, asendas seda suhet üsna palju.
Kui ma aga 3. klassis käisin, hakkas isa alkoholi tarvitama
ja see hakkas meie suhet lõhkuma.
Kogesin usaldamatust, kui oma purjus isa nägin,
sest ma polnud varem näinud purjus meest.
See tundus hirmuäratavana.
Samuti ka see, mis probleeme see tekitas.
Siis mõtlesin, et ma ei taha kasvada selliseks meheks.
Hakkasin isa vältima ja olin ta suhtes tõrjuv.
Mingil ajal nägin, et isa märkas seda.
Ta kaasas mind oma hobidesse - viis mind autot parandama
ja me käisime ka põdrajahil.
Aga see oli nö. sunnitud tegevus.
Mäletan, kui olime põdrajahil ja isa laskis põdra, kes langes maha.
Jahimehed tulid sinna kokku,
isa pani käed põdrale sisse ja kogu sisikond tuli välja.
Astusin paar sammu tagasi.
Mehed ütlesid: "Tahad kindlasti saada samasuguseks jahimeheks
nagu su isa on!",
mispeale ütlesin: "Kohe kindlasti mitte!"
See oli neile üllatus, kuid asi polnud selles vaatepildis.
Ma tahtsin leida mingit erilist mehelikkust.
See oli justkui mingi väljakutse.
Kuidas su suhted emaga olid?
Väga head. Ema oli alati lähedal.
Temalt sain väga palju.
Hakkasid juba üsna noorelt otsima vaimulikke asju
ja huvitusid neist.
Luteri kirikus oli kõige esmene algus.
Me kodu polnud usklik kodu.
70'ndatel oli ettekujutus usklikest selline,
et nad riietuvad mustad ja see on valdavalt vanadele naistele.
Mõte, et mingi noor mees võiks usklik olla,
ei tulnud üldse kõne allagi.
Kuid mu parim sõber sai kooli ajal usklikuks,
olles ka pärit usklikust kodust.
Ta käis läbi usklike noortega ja ta palvetas mu eest.
Nad võtsid mu endaga luteri kiriku noorteõhtule kaasa.
Ma ei teadnud isegi, mis toimub. Imestasin, et nad seal kogunevad.
Kord küsiti mu käest, kas tahan oma elu Jeesusele anda?
Küsisin vastu, et mida see tähendab?
Sõber seletas, et ta oli palunud ja nutnud
ning sai oma patud andeks.
Tundisn, et tahan kogeda seda sama, kuid hakkasin end kaitsma väidetega:
"Kirik on teinud keskajal nii palju halba.
Põletanud inimesi nõidadena jne.
Ma ei taha nende asjadega tegemist teha."
Kui aga koju läksin, heitsin voodisse ja palvetasin:
"Jeesus, tule mu südamesse! Ma tahan Sind järgida!"
Siis ootasin oma 13-aastase poisi aruga,
et nüüd peaks midagi nagu juhtuma.
Mäletasin, et mu sõber oli nutnud, mistõttu proovisin ka nutta,
kuid see ei toiminud.
Siis tuli pettumus, et see asi ei toimigi.
Ma olen selline tüüp, kes tahab kõike kiiresti,
aga siiski algas sellest hetkest mu vaimulik areng.
Võtsin Piibli ja hakkasin seda lugema.
Jutustused Jeesusest mõjutasid mind väga.
Jeesus tervendas haigeid, vaigistas tormi
ja hakkas variseridele vastu omades ohtu jääda oma elust ilma.
Need jutustused mõjutasid mind väga.
Ma uskusin ja sedakaudu leidsin Jeesuse.
Aasta hiljem küsiti nelipühilaste telgikoosolekul,
kas on kedagi, kes tahab oma elu Jeesusele anda?
Läksin ette ja mõtlesin:
"Kas ma mitte juba aasta varem oma elu Jeesusele ei andnud?"
Siis sain aru, et ma ei saanud varem aru,
et olin usklikuks saanud.
Aga nüüd tuli Jumal mu ellu
ja ma kogesin, et tekkis ühendus ülespoole.
Seda polnud kunagi varem olnud.
See oli tore.
Su vaimulik elu läks hästi käima, aga mingil ajal hakkasid aru saama,
et meie hinges võivad olla mingid haavad.
- Jah.
Kuidas sa need endas ära tundsid ja kuidas asi edasi läks?
Mul oli 13-aastaselt küsimus ses osas, et kui mu seksuaalsus tärkas,
siis ma olin kiindunud oma parimasse sõpra, kes oli poiss.
Arvasin, et see on loomulik.
Kogesin tema poolt üht sellist heakskiitu,
mida ma polnud oma isalt saanud.
Isasuhe suhe oli hakanud mõranema
ja mul tekkis vajadus, et keegi kaitseks mind kiusaja eest
ja pööraks mulle tähelepanu.
Nii et see kõik uppus ära mu tundemaailma.
Mu kiindumused olid millegipärast suunatud sama sugupoole poole
ja see oli kohutav.
Arvasin, et see möödub varsti,
sest olin kuulnud, et noortel läheb see asi üle.
Nii ma siis ootasingi seda, aga midagi ei juhtunud.
See oli mulle pettumus.
Loomulikult ma salgasin seda kõike,
oodates, et Jumal lahendaks selle loo üleloomulikult.
Proovisin gümnaasiumi ajal ka tüdrukutega käia,
aga sellest ei tulnud midagi.
Alles siis, kui tulin Helsingisse õppima,
sain aru, et vajan abi.
Läksin ühte rühma, mis tegutses Rahvamisjoni all.
Selle oli käima pannud noortetöö tegija Mikko Aalto.
Pooled meist, kristlastest, võitlesidki kiindumusega sama sugupoole vastu
ja teised pool väitsid end olevat heteroseksuaalsed.
Kuid neilgi oli küsimus,
et mida Piibel ütleb seksuaalse katkioleku kohta?
Aastatel 1986-87 tundusid ühiskonnas olevat sellised variandid, et:
"Aktspteeri teosta end sellisena nagu sa oled,
sõltumata sellest, millised ihad sul on!"
Paljud olid seda kogenud, kuid see ei toonud mingit abi.
Sest paljud arvasid,
et see lõhub maha nende piibelliku usu.
Osa ütlesid: "Lihalik loomus ristile, tunded purki ja salga iseennast!",
mispeale küsiti: "Kas selles peitubki kogu lootus ja evangeelium?
Aga mida Piibel selle kohta täpsemalt ütleb?"
Nii et, meil oli oma tee käia, millest hiljem sündis Aslan RY
ja mille praegune nimi on "Elavate vete" ühing.
See tekkis meie, täiskasvanute teatud protsesside tulemusel.
Hakkasime otsima vastuseid iseeneste pärast.
Kas katkine sisemus võib muutuda?
Kas Jeesusel on selle kohta midagi öelda
või peab abi otsima vaid psühholoogiast?
Millise lootuse Jeesus annab ja kuidas see toimib,
kui palvetame oma katkise sisemuse pärast?
Sa oled seda teemat, millest just rääkisid,
väga palju uurinud
ja samal ajal oled sa ka uurinud iseennast ja teisi.
Oled kirjutanud homoseksuaalsusest raamatu.
Ma olen kaks raamatut kirjutanud.
Ma ei tea, kas keegi teine Soomes veel sel teemal kirjutab?
On kirjutatud, aga mitte kristlikul, konservatiivsel põhjal.
Ka mitte selliseid raamatuid,
kus räägitakse omade kogemuste põhjal.
Oled nendel teemadel ka mitmel pool vestelnud.
Tahan viia me jutu sellele teemale seepärast,
et see teema on viimastel aastatel olnud Soomes
arutelude tulipunktis.
Ka seadusandlust on muudetud.
Arvamusi on väga palju.
Sina oled sellest asjast terveks saanud.
Räägi, kuidas sina sellest kõigest lahti said?
Sõna "tervenemine" tekitab inimeses sellise ettekujutuse,
et kas ma mõtlen siin seda,
et see asi mind enam rohkem ei kiusa?
Kristlikes ringkondades tahetakse kuulda nn edulugusid
stiilis: "Varem oli midagi, aga enam ei ole.
Nüüd on midagi muud".
Maailm ootab samuti neid tervenemise lugusid,
öeldes samas:
"Kui mingi kiusatus on veel alles, siis mis tervenemine see on?"
Ma ise mõtlen nii,
et Jumalariik on küll juba siin, aga mitte täielikult.
Täielikult tuleb see siis, kui Jeesus tagasi tuleb.
Ja kui palju tervenemisi ka ei toimuks,
meisse jääb ikka mingi katkisus või rikutus.
Sest muidu me poleks enam inimesed.
Nii et, patt ei kao täielikult ära.
Rääkides oma lugu,
siis ma ei kasuta sõna tervenemine,
vaid et olen olnud tervenemise protsessis
ja olen edasigi veel, sest ma pole veel täiuslikuks saanud.
Kuid kui mõelda sellele, kust ma alustasin ja kus olen praegu,
siis ma pole enam seal, kus olin enne.
Minu jaoks oli tõeliselt üllatav,
et psühhoteraapiat ja ühendust kogudusega
ei tohiks alahinnata.
Ühendus teiste kaaslastega on väga tähtis.
Samuti kogudusest saadav tugi.
Seesmise tervenemise palved hakkasid muutma tasapisi ja selliselt,
et nägin esimesi heteroerootilisi unenägusid
ja hakkasin ka kiinduma vastassugupoolde.
Homohuvi nõrgenes ja vähenes.
Ma ei saa öelda, et see oleks täiesti möödas,
sest kiusatusi tuleb ikka, aga need ei valitse enam mu elu.
Mu praegune olukord nõudis aga pikka seletust,
sest me seksuaalsus ja identiteet pole vaid ühesõnaliselt seletatavad.
Usun, et Jeesus kutsub muutumisprotsessi kõiki kristlasi.
See pole mõeldud vaid seksuaalvähemustele.
Kõik lähevad sellest muutusteprotsessist läbi,
mille peaeesmärk on Jeesuse sarnaseks kasvamine.
Vana mina surm ja uue minaga harjutamine.
Samuti kristlikku ellu kuuluvate heade külgede harjutamine.
Me kõik oleme selles protsessis.
Me tavaarvamus on,
et seksuaalvähemused on tõeliselt katki
ja heterod on vähem katki.
See ütlus aga pole väga õige.
Tegelikult oleme me kõik samas paadis.
Me vajame teineteist.
Mida rohkem tembeldamisi me keskelt kaob,
seda paremini saame üksteist toetada.
Keegi, kes võitleb homoerootiliste kiusaustega,
võib olla siiram teatud isikuomaduste poolest,
kui keegi, kes võitleb heteroerootiliste kiusatustega.
Ja ka vastupidi.
Nii et, asjad pole igakord nii mustvalged.
Ka mu enda protsess pole olnud nii mustvalge,
sest vahel tundus, et läksin paar sammu edasi
ja siis jälle tundus, et läksin paar sammu tagasi.
Ja siis taas edasi.
Selline sae moodi liikumine, kus püüdsid leida kindlat jalgealust.
Kui mulle endalegi oli üllatuseks see, et asjad võivad muutuda
ja ka tunded võivad muutuda.
Et siis, ma ei koge enam kiindumust sama sugupoole suhtes.
Jah, erootilisi kiusatusi tuleb ikka veel vahel ette,
kuid Jumal on saatnud korda väga suure muutuse.
See pole selline võluväel toimunud imelugu,
vaid tavaline, normaalne, psühholoogiline protsess.
Samas on olnud olukordi,
kus Jeesus on lähenenud õigel viisil mu mineviku haavadele
ja ma olen kogenud,
kuidas Jeesus on kõnetanud nii neid haavu kui olukordi
ja ma olen saanud tervendava puudutuse osaliseks.
Oled viimastel aastatel jälginud teraselt kõike seda arutelu
ja mida sellest on räägitud ning kuidas seadusi on muudetud.
Hetkelgi veel on mitmed protsessid käimas,
kus püütakse jõuda selgusele,
kas meil on siis kaks sugupoolt, või 3 või koguni 6?
Kuidas sa ise kogu seda arutelu ja ühiskonna suhtumist näed
ja kuidas kogu see teema ka kristlaste jaoks
hoopis uuel moel avaneb?
Ma arvan, et paljude kristlaste jaoks on see šokk.
Just seepärast, kuhu me oleme minemas
ja kus me oleme praegu.
Kui vaadata Pauluse aega, siis see maailm polnud kuidagi kristlik.
Elati Kreeka paganluses.
Ristiusk näitas tolles maailmas elujõudu ja ka oma muutuste jõudu.
Inimesed kogesid muutusi.
Rooma paganlik ühiskond muutus.
Me pole kaugeltki nii halvas olukorras, kui oli Paulus.
Ma arvan, et meil on siit ka midagi õppida.
Kus pimedus läheb suuremaks, seal valgus muutub kirkamaks.
Meil on tegelikult kirgas valgus Jeesuses.
Paulus nägi neid jumalaid, keda oli palju.
Üks oli see "Tundmatu Jumal". - Just.
Teisalt sattusid kristlased tagakiusu alla.
Neid valmistati selleks tagakiusuks ette.
Neilt, kes tulid esimestel sajanditel ristimisele,
küsiti õigesti: "Kas te tegelikult ka usute
ja kas te olete valmis järgima ja hinda maksma?"
Arvan, et oleme liikumas suunas,
kus peame valmistuma ette olema Jeesuse järgijad ja jüngrid,
kes suudavad seista pea püsti ja öelda,
et vaatamata tagakiusule ja pilkamistele
me järgime Jeesust nende väärtustega.
Kuigi maailm ütleb: "Te olete hullud!"
Aga sel pole tähtsust.
Sa oled nüüd 15 aastat olnud Vineyard'i koguduse pastor.
Pastoriamet on alati väljakutsete rohke,
kuna nad on ju karjased.
Kuidas on Vineyardi aeg võimaldanud sul ennast karjatseda?
See on protsess, kus Jumal kutsus mind oma riigi tööle.
See oli 1987. a., kui lugesin raamatut: "Imed ja tunnustähed".
Ütlesin Jumalale, et tulen Tema riigi tööle,
aga mul on ka üks tingimus et Jumal tervendaks mu katkioleku
ja annaks oma armuannid tööriistadeks.
Tahtsin, et Jumala vägi oleks kõiges, mida ma teen.
Sellest läks paar kuud mööda ja ma hakkasin elama patus.
Tundus, et see periood - aasta, lammutas mu elu.
Õppisin tol ajal teoloogiat
ja mulle meenus üks ütlus: "Vaimus alustas, Helsingis lõpetas."
Mõtlesin, et olengi omadega metsas, aga Jumal tuli appi.
Kord ühel vaimulikul koosolekul paljastas üks prohvet mu olukorra.
See pani mind läbima üht protsessi, kus leidsin uuesti Jumala armu.
Kogesin sõna otseses mõttes,
kuid Jeesus tõstis mu välja mülkast, kus olin.
Siis kogesin,
et see tervenemisprotsess, mis oli alanud,
kus Jumal võttis käsile nii pinnase,
kui kaevas ka lahti vundamendi, pannes selle uuesti paika,
siis sellele pinnasele anti ka vastutus
kasutada armuande õigesti.
Ma õppisin prohveteerimist ja tunnetusesõna kasutamist
päris algusest.
See oli kui põnev seiklus, kui sain prohvetliku sõna;
see, mis tunde mõni nähtud pilt tekitas ja kuidas see kõik tuli läbi katsuda.
Ka see teema, kuidas palvetada haigete eest.
Vineyardi ja John Wimbergi näited olid väga julgustavad.
Ta oli kahe jalaga maas tüüp.
Üsnagi tavaline ja lihtne mees, kuid Jumal ometi tegutses tema läbi.
Kui vaadata Luteri tausta,
siis luterlased on samuti maalähedased,
kahe jalaga maas kujud.
Nelipühilastel jälle on oma dünaamika ja vägi.
Minu puhul need kaks ühinesid Vineyardis olles.
Sest Vineyardis öeldi,
et meil on oma viis elada vaimulikke asju välja,
aga see ei tähenda veel, et see on ainuõige viis.
Aga oma tervenemisprotsess ja armuandide leidmine
on loonud ka aluse sellele, et olen julgenud olla pastor.
Sest ma olen näinud, kust Jumal on mind välja toonud
ja mida Ta on minuga teinud.
Mulle näis kõikide nende aastate jooksul,
et olen pimedas torus ja võitlen, aga valgust ei näe.
Kust leida lootust, et pöörduda patust tagasi ellu,
kui tundub, et muutusi ei toimu just nii nagu tahad ja ootad.
Tean mitmeid, kes on selles protsessis kõik lõpetanud, öedes: "See ei toimi!"
Kuid ma ütleks, et tuleb pühenduda Jeesusele
maksku, mis maksab.
Ka siis, kui tundub, et midagi ei muutu.
Ma ei saa rajada Jeesuse järgimist vaid sellele,
et olen teatud elualadel tervenenud või tervenemas.
See on vaid kui kõrvalnähtus.
Mina usun, et alles siis,
kui pühendun iga hinna eest Jeesusele,
siis võin ka terveneda selliselt nagu Jumal tahab.
See on mu kogemus, et nii on toimunud.
Kui ma näen inimesi eriolukordades, siis ma usun, et nendest saab asja.
Sest mul on isiklik kogemus olemas ja mul on sellesse usku.
Pastori töös usun, et Jumal on venitanud mu usku veelgi,
sest olen näinud olukordi,
kus olen mõelnud: "Kuidas siit küll edasi minna?"
Aga mu oma kogemus on aidanud uskuda,
et lootusetuid olukordi pole olemas.
Maailmas mõeldakse tihti,
et sellest ei saa lahti ja sellest ei saa terveks!
Aga ma ütlen: "Pole tõsi!"
Jumal on kõikväeline ja me vajame kogudusi,
kes kuulutavad usku kõikväelisse Jumalasse,
kes teeb endiselt imesid.
Kui ma ise poleks saanud olla sellise koguduse ja keskkonna keskel
kui mu oma protsess raskemaks läks, siis oleksin kaotanud lootuse.
Vaadates su elulugu ja kõike, mis on toimunud,
siis näen, et Jumal on andnud sulle suure väljakutse ja suure eesmärgi.
Ta saab sind üha rohkem kasutama.
Sa oled põllumajanduslikus mõistes kui söötis maa,
mida on mitmeti pidanud harima,
et suudaksid pastorina aidata neid,
kes kogevad seda sama, mida sina enne kogesid.
Usun nii nagu sa isegi ütlesid,
et Jeesusest kinni hoides tuleb ka tarkus ja vägi.
Jah.
Karismaatilises kristluses on oht, et me rõhutame liiga palju armuande,
tehes seda iseloomu, selle kasvu ja ehk ka pühitsuse arvelt.
Tervenemisprotsess aga on osa pühitsusest.
Selles mõttes siis, et patt ei valitse enam mu üle
ja ma leian uue identiteedi Jeesuses.
Minust saab rohkem armastavam, armulisem ja leplikum isik
teiste inimeste suhtes.
Ja see on kõigi armuandide kasutamise alus.
Ehk siis - uhkus ja iseteadlikkus taanduvad
ja see toob rahu südamesse ning annab tahte teenida.
Siin ei tule enam välja mu enda mina, vaid Jeesus.
Oma mina peab surema.
Ma ei ehita oma riiki, vaid Jumala riiki.
Sa oled olnud ka Palvekliiniku juhatuse esimees
juba algusest peale - 10 aastat.
Mis asi see Palvekliinik ehk Healing Room on
ja mida see sulle juurde on andnud?
Kui ma sain tuttavaks Wimbergiga ja käisin tema konverentsil,
siis mul tekkis nälg näha seda, et evangeeliumid on tõesed.
Jeesus tervendas haigeid, äratas üles surnuid
ja ajas välja kurje vaime.
Ma tahtsin sedasama.
Ma ei tahtnud vähemat
kui mida evangeeliumid meile tõotavad.
Kogesin, kuidas Jumal ütles,
et Ta tahab näha rohkem füüsilisi tervenemisi.
Ma ei tundnud tookord veel Susanne ja Markku Laitineni,
kes on Healing Roomi tegevjuhid,
kuid nad võtsid minuga ühendust ja siit on asi läinud edasi selliselt,
et nüüd on üle Soome üle 30 Healing Roomi palvekliinikut.
See on kui mu unistuse täitumine, kus ma näen,
kuidas kogudus valmistub palvetama haigete eest.
Seesmise tervenemise palve on mulle endalegi tuttav,
kuid ma tahtsin näha rohkem füüsilisi tervenemisi.
Healing Roomis tehakse neid asju ilusal moel.
Me ei luba kellelegi tervenemist, sest see on Jumala kätes,
aga me palvetame ja vaatame, mis saab.
Me ei süüdista kedagi usu puudumise pärast.
Ka mitteusklike eest tuleb palvetada.
Inimesed tervenevad.
Ma arvan, et see on osa mu nägemusest,
et Jumal varustab meid tulevaste aastate jaoks,
et me poleks ilma armuandideta, käteta või tööriistadeta
nendes oludes, mis tulevikus olema saavad.
Healing Room on osa Jumala suuremast plaanist
Soome suhtes.
Sa oled Healing Roomis, sul on oma kogudus.
Lisaks oled sa ka mujal tegev.
Kuidas sa koged, milline on su teenistus tervikuna?
Olles vanuses, kus ma olen,
siis ma kogen, et oleme varustamas tulevasi põlvkondi.
Samuti varustame noori juhte võtmaks vastu teatepulka.
Lootused ei saa enam olla minul või minuealistel.
Me oleme oma ülesande täitnud.
Meie ülesanne on nüüd aidata tulevast põlvkonda,
et nad ei jääks ilma vaimulikest isadest ja emadest.
Mu kogemus oli,
kui Jumal mind koguduse rajamise juurde kutsus,
et ma ei leidunud neid mentoreid ja treenereid,
kes oleksid mind kuulanud.
Nad ehk rääkisid oma edulugusid, kuigi pidid ju olema mentorid.
Nad ei küsinud, kuidas mul läheb või mida mina teen?
Ma tahaks selles asjas kuulata noori selliselt,
et nemad säraksid ja mina kahaneksin.
"Et Jeesus võiks särada ja mina võiks kahaneda"
nagu ütles Ristija Johannes.
Oluline on see, et noored saaks liikuda edasi,
kuid sama see side ei tohiks katkeda meie ja tulevase põlvkonna vahel.
Nüüd aga võiksid öelda vaatajatele, mida Jumala Vaim südamele annab.
Ma kogen, et Jeesus tahab sind, kes sa seda saadet vaatad,
julgustada.
Paulus ütles kirjas Efeslastele:
"Au Jumalale, kes meid mõjutava väega
saab teha rohkem, kui me suudame aru saada."
See, mida Jumal su läbi teha suudab, käib sul üle mõistuse.
Ära piira seda, mida Ta sinu läbi teha tahab,
sel moel, et sa mõtled, kui tühine sa oled.
Või, et sa oled nii katkine.
Või sul on selline elulugu, mis piirab sind.
Jumal suudab teha kõike, mida Ta tahab.
Anna julgelt oma elu Tema kätesse ja lase Pühal Vaimul juhtida end!
Nagu Bill Johnson ühes oma kõnes ütles:
"Olen lugenud paljusid raamatuid ja tean, et kõik lõppeb hästi.
Ükskõik, mis siin vahel ka poleks, aga lõpp on auline."
Me oleme teel Jeesuse juurde.
Aitäh, Ari Puonti, et olid selles saates
ja tänud just nende viimaste julgustussõnade eest,
et kõik lõppeb hästi!
Juhtugu kogu Soome ja Soome Siioni puhul nii,
et ärkamise tuuled hakkavad puhuma ja kõik lõppeb hästi!
Jumal õnnistagu sinu teenistusülesandeid!
Aitäh!
Kui soovid toetada Eesti TV7 tööd, helista 900 1777 (kõne hind 7 euri)
või anneta pangaülekandega, leides me andmed www.tv7.ee Aitäh!
Tõlge: Raul Jürimaa