Tervetuloa Isännän pöydässä ohjelmaan.
Olen Martti Ojares ja vieraani on Riku Turunen. Tervetuloa. - Kiitos.
Olet syntynyt Helsingissä mutta Hä- meenlinna on merkinnyt sinulle paljon.
Käydään läpi lapsuuttasi ja mitä haluat kertoa siitä.
Aivan oikein. Olen syntynyt Helsingis- sä, varhaislapsuus Etelä-Haagassa.
Tässä mielessä olen paljasjalkainen stadilainen.
Synnyin perheeseen, jossa oli jo yksi lapsi.
Sain kunnian olla toinen ja tuli vielä kolmas ja neljäs.
Pieni haaste oli, että asuimme pienessä kaksiossa, jonka isä oli -
hommannut opiskellessaan lakia yliopistossa.
Ei huomannut, että perhe kasvoi. Asunto kävi vähän ahtaaksi.
Hän lähetti minut äitinsä luokse Hämeenlinnaan 10-vuotiaana.
Se on kyllä aika merkittävä, siitä ydinperheestä lähteminen -
vaikka olikin mummista kysymys.
10-vuotias on vielä aika nuori poika.
Millaisia tuntemuksia näin jälkeenpäin kun ajattelet?
Mitä mahtoi pyöriä, kun lähdit sillä tavalla?
Alussa koin sen hienona asiana. Päästä ahtaasta asunnosta, -
kaikki lapset olimme pienessä olohuoneessa 4 lasta nukkuivat -
ja tekivät koulutehtäviä. Iloitsin, että pääsen mummon luokse.
Hänellä oli lähes 300 neliön talo, jossa hän yksinään asui.
Ensireaktio oli, että hienoa päästä vapaaksi ahtaasta kodista.
Sitten se realiteetti siellä. Onhan isoäiti ihan kiva muttei ehkä ole -
kaikkein paras kaveri tällaiselle nuorelle pojalle.
Huomasin, että viikonloppuisin, kun kävin Helsingissä -
niin sunnuntai-iltaisin oli vaikea lähteä -
sisarusten luota linja-autolla, bussilla Hämeenlinnaan yksin -
siihen isoon taloon ja huoneeseen. Siinä oli yksinäisiäkin hetkiä. - Joo.
Siinä oli hyvät ja huonot puolensa.
Ilmeisesti sait siinä määrätyllä tavalla pakollista kouluttautumista siihen, -
että toimit itsenäisesti. - Kyllä se on se hyvä puoli, että opin pärjäämään -
ja hoitamaan asiani ja selviytymään oppikoululaisen haasteista mitä oli.
Kävin samaa koulua, missä isäni oli käynyt, Hämeenlinnan lyseota.
Siinä mielessä oli arvokas, hieno ympäristö käydä koulua.
Isäsi ei ollut kovin innostunut, että pojasta tuli -
jo aika nuorena uskova. Kerrotko mitä tapahtui, missä vaiheessa ja miten?
Tämä on ohjelmassa yksi keskeinen asia, miten Jeesus löysi sinut?
Hämeenlinnassa niin kuin moni muu -
joutuu tai saa 15-vuotiaana käydä rippikoulun.
Minunkin eteeni tuli rippikoulun käynti.
En halunnut viettää siellä lomaani.
Ajattelin, että mennee kesäloma pilalle rippikoululeirillä.
Valitsin iltarippikoulun, joka oli syksyllä.
Kääntöpuoli oli, että se kesti pitkään. Kerran viikossa pari tuntia -
oltiin pari kuukautta hengellisten asioiden kanssa tekemisissä.
Rippikouluaikana alkoi vaivaamaan asia, että mitä jos -
Raamattu onkin Jumalan Sanaa ja totta.
Ymmärsin, että jos näin on niin silloin minua ei hyvä odota -
ja olen menossa kadotukseen.
Päätin, että alan lukemaan Raamattua -
rauhoittaakseni oman sisimpäni, että Raamattu ei ole Jumalan Sanaa -
vaan johonkin Kalevalaan verrattavissa oleva kansan opus.
Mutta jäin kiinni lukiessani Raamattua. Tajusin, että se on Jumalan Sanaa.
Jumalan Sana teki sen tehtävän sinussa.
Se teki ja sen jälkeen kipuilin, että miten löytää yhteyden Jumalaan.
Rippikoulun jälkeen kävin kirkossa.
Ajattelin, että olenko ihan outo lintu, kun ei täällä ole muita nuoria.
Lähinnä vanhempia ihmisiä. Pelkäsin, että meneekö elämä pilalle, -
jos valitsee Jeesuksen seuraamisen jo näin nuorena.
No menikö se? - No se ei mennyt. Jumalalla oli ihmeellinen tie.
Kerran tammikuisena iltana kävellessäni Hämeenlinnan katuja -
pari tyttöä tuli vastaan. Antoivat kut- sun, että tervetuloa Hämeen suojaan.
Siellä on nuorten järjestämä hengellinen tilaisuus.
Tytöt vaikuttivat tutuilta niin rohkenin mennä vaikka järjestäjä ei ollut -
kirkko, joka siihen mennessä oli ainut tuntemani hengellinen yhteisö.
Järjestäjä oli Hämeenlinnan Helluntaiseurakunta mutta koska -
tunsin tytöt ja jokin veti siihen tilai- suuteen niin menin mukaan. - Aivan.
Oli hyvä tietysti, että tunsit ja se antoi rohkeutta.
Sinä iltana tapahtui jotain merkittävää.
Siellä tapahtui. Olen leikillisesti sanonut, että tilaisuus oli kaikkein -
kamalin hengellinen tilaisuus, missä olen koskaan ollut.
Samaan aikaan se oli kaikkein ihanin.
Kamaluus tuli siitä, että kuvittelin olevani uskossa.
Yritin käydä kirkossa, kiroilla vähem- män ja elää uskovaisen elämää.
Menin tilaisuuteen ns. uskovaisena.
Mutta Jumalan Henki sanan- julistuksen kautta mitä kuulin, -
paljasti minulle, että "Riku, sinä olet syntinen ihminen".
"Olet kadotettu ihminen". Se hetki tajuta se.
Varsinkin kun luuli olevansa hyvä. Se ei ole miellyttävä.
Oliko pastori silloin jo tuttu, myöhemmin on?
Ei ollut tuttu vaikka häntä kuunnellessa ajattelin, -
että miten toi kaveri tietää kaiken minun elämästä.
Ikään kuin puhuisi pelkästään minulle. - Joo.
Annoitko sinä iltana elämäsi Jeesukselle?
Jouduin valinnan paikalle ja tekemään ratkaisun.
Oli helppo siinä mielessä, että tajusin Jeesuksen kuolleen -
syntieni tähden. Ihminen, joka ottaa Jeesuksen vastaan -
elämässään saa kokea ne lupaukset mitä Raamattu puhuu siitä -
kuinka tullaa Jumalan lapseksi, peritään taivas.
Ymmärsin, että on henkilö- kohtaisesti tehtävä valinta.
Tein, menin kokoussalin etuosaan, puolestani rukoiltiin.
Sen jälkeen puhuja kysyi, kun noustiin rukouksesta. Ojensi kätensä -
ja kysyi, että Riku kenenkä oma sinä nyt olet.
Muutaman sekunnin sadasosan mietin ja sain sanottua, -
että olen Jeesuksen oma. - Aamen.
Siitä alkoi uusi elämä, Kristus minussa.
Tänä vuonna 40 vuotta on tästä. Minulla on juhlavuosi.
Usko on vahvistunut ja myöhemmin kerromme hedelmää, -
mitä uskonelämässäsi olet tehnyt. Palataan siihen, kun tulit uskoon -
niin varmaan kerroit koulussa ja entä kun kerroit kotona?
Joo vaikka olin arka ja ujo yksinään mummon kanssa kasvanut -
oli tarve kertoa eteenpäin. Koulussa mietin miten teen parhaiten.
Laitoin koululaukkuun ison tarran, että Jeesus on Herra.
Hyvin äkkiä luokkalaiset ymmärsivät, että mistä on kyse.
Rohkenin näyttää värini. Myös isoäidille kerroin.
Isoäiti suhtautui niin kuin kypsät isoäidit. Ei innostunut -
mutta ei myös vastustanut. Mietin miten kerron isälle ja äidille?
Tein sen kirjallisesti, koska en ollut ollut ihan pyhäkoulupoika.
Olin rikkonut heitä vastaan. Tunnustin, että olen tehnyt tätä ja tätä.
Antakaa anteeksi. Jeesus on antanut anteeksi.
Tämä oli tapa millä lähestyin Helsingissä asuvaa isääni ja äitiäni.
Miten he suhtautuivat? - Toisaalta ymmärtäväisesti ja sanoivat, -
että hieno asia. Asiat on annettu anteeksi.
Ensireaktio oli myönteinen. Mutta sitten kun he näkivät, -
että se ei ollut vain kertakokemus vaan alkoi ohjaamaan elämää.
Siinä vaiheessa heidän asenteensa kiristyi.
Kun he havaitsivat, että et pysynyt- kään samassa tunnustuskunnassa -
missä he olivat, niin se oli punainen vaate. Siitä seurasi jotain.
Siihen aikaan vapaat suunnat eivät olleet niin hyväksyttyjä -
pääkirkon suunnalta eikä ihmisten taholta kuin tänä päivänä.
Isä ja äiti pelkäsivät, että olen vaarallisessa lahkossa.
Yrittivät kaikin toimin saada minut takaisin luterilaisen kirkon piiriin.
Pois helluntaiseurakunnan yhteydestä.
Sitten kun kävit kasteella, niin se oli piste iin päälle.
Niin oli vaikka yritin siinäkin kunnioittaa isää ja äitiä.
Pyysin lupaa. Sanoin kokevani, että mun tulisi uskoontuloni jälkeen -
kastattaa itseni niin kuin Raamattu sanoo. Saanko mennä kasteelle.
Isä sanoi, että odota täysi-ikäiseksi ja palataan asiaan.
Nuoruuden innossa ja Jumalan Sanan ohjaamana.
Sana sanoo, että enemmän tulee totella Jumalaa kuin ihmistä.
Tein valinnan, että menin kasteelle. - Valinnat tekivät sinun ja isäsi -
suhteen vähän traumaattiseksi, joka ei ollut kovin kiva.
Se on totta. Jouduin aina harkitsemaan valinnoissa, -
että haluanko todella seurata Jeesusta. Se maksoi minulle jotain.
Se maksoi sen, että suhde isään vaikeutui.
Meni jopa niin pitkälle, että kun täytin 18 vuotta.
En ollut enää alaikäinen niin hän otti kaikki ostamansa koulukirjat pois.
Menin lukion viimeiselle luokalle ilman koulukirjoja.
Englannin opettaja Turunen kysyi, että missä on koulukirjasi.
Katsoin opettajaa silmiin ja sanoin, että isäni pölli ne.
Sen jälkeen opettaja ei kysynyt mitään. Sain kavereilta ja kirjastosta.
Selvisin lukion viimeisestä luokasta ja ylioppilaaksi.
Nämä ikävät teot eivät isän taholta loppuneet.
Ne eivät loppuneet. Alussa isä ja äiti molemmat katkaisivat suhteensa.
Eivät pitäneet yhteyttä mutta äidin sydän on äidin sydän.
Äiti alkoi pitämään yhteyttä.
Eräänä marraskuisena iltana äiti soittaa ja sanoo, -
että ei voi pitää yhteyttä, koska isä on uhannut avioerolla.
Jos vielä pitää poikaansa yhteyttä niin avioero.
Oli yksi ehto. Jos suostun psykiatrien ja psykologien tutkittavaksi.
Onko minut aivopesty?
Jos suostun, niin silloin isä lupasi laittaa välit kuntoon kanssani.
Sitä jatkui eteenpäin saman- tapaista käyttäytymistä.
Sitä jatkui ja suostuin tutkittavaksi.
Mietin, että teenkö sen, koska täysi-ikäisenä ei olisi tarvinnut.
Menin kuitenkin täällä Helsingissä kävin parin kuukauden aikana -
useamman kerran, palikkatesteissä ja monenlaista tutkimusta.
Testien keskellä ajattelin, että tässä tulee hulluksi näitä tehdessä.
Parin kuukauden päästä oli suuri ilta, jolloin tuli diagnoosi.
Sain terveen paperit. - Joo.
Se varmasti harmitti isääsi.
Kaiken kaikkiaan, kun sinua kuulin niin tämä on yksi hyvä esimerkki -
miten usko ja siihen liittyvät kysymykset, väärät pelot ohjaavat.
Ehkä isäsi syvimmältään saattoi ajatelle sinun parastasi -
mutta käyttäytyi täysin päinvastoin.
Se on totta ja tänään kerron näistä hyvin vapautuneesti, -
koska olen päässyt niistä yli. Niissä hetkissä se oli monesti vaikeaa.
Varsinkin kun isä lupasi psykiatrisen tutkimuksen jälkeen välit kuntoon -
mutta se ei kestänyt kuin muutaman kuukauden.
Hän ei enää ottanut yhteyttä. En ole tavannut isääni sen jälkeen.
Se oli v. -81, jolloin tämä tapahtui.
Sen jälkeen hän ei suostunut tapaamaan. Ei vaimoani, ei lapsiani.
Se oli aika vaikea monesti ajatella, -
että millainen isä tämä on, joka hylkää poikansa.
Ajattelin sitä, että samalla jouduit turvautumaan taivaan Isään -
entistä syvemmin, joka on ollut sellaista hedelmää -
mitä aikuisiässäsi on tapahtunut. - Se on totta.
Tämä prosessi ohjasi minua antautumaan Jumalalle täysin.
Tässä prosessissa Jumala kutsui minut hengelliseen työhön.
Toimin ensin nuoriso- sitten seurakuntapastorina.
Vuonna -85, 24-vuotiaana, seurakunta lähetti meidät -
Itävaltaan lähetystyöhön, jossa olimme lähes 30 v. vaimoni kanssa.
Olemme Keski-Euroopassa kasvaneet.
Kuitenkin suhde isään koko ajan on ollut sellainen arkakin asia.
Kyllä. - Varsinkin omatkin lapset kysyvät, että missä vaari on?
Muistan kun poikani koulussa oli tehtävä piirtää kuva isoisästä.
Tiedätkö, mitä poikani piirsi?
Hän piirsi hautakiven, johon oli kirjoittanut isäni nimen -
ja "tässä on kuva vaaristani."
Se on kyllä aika tiukka paikka ollut sinulle.
Erityisesti sinulle henkilökohtaisesti. Välillisesti lapsille ja vaimollesi.
Se on totta. Muistan Itävallassa oli aikaa, varsinkin pääsiäisen aikaan.
Katolisessa maailmassa pitkäperjantai on arkipäivä.
Yritin pyhittää pitkäperjantain, olla tekemättä työtä.
Eräänä pitkäperjantaina mietin, että pitäisi kirjoittaa isälle kirje.
Noin 10 v. sitten.
Otan kirjepaperin eteeni, kynän käteeni ja mietin -
osaanko vielä kirjoittaa, kun kaikki kirjoitetaan sähköisesti jne.
Aloin kirjoittamaan. Kirjeeseen tuli 3 kohtaa. 1. kohta oli, -
että kirjoitin: "Isä anna minulle anteeksi."
Sitä kirjoittaessa mietin, että miten voin kirjoittaa tällaista.
Pitäisi olla, että isä tulee pyytämään anteeksi, koska hylkäsi poikansa.
Annoin kirjoituksen mennä eteenpäin ja kirjoitin: "Isä anna anteeksi."
Nyt kun itsellä on 2 poikaa, kun pojat eivät tee mitä isä toivoo.
Tiedän kuinka se raastaa isän sydäntä.
Pyysin häneltä anteeksi, että en ollut toiminut hänen tahtonsa mukaan.
Se oli asia n:o 1. Asia n:o 2 minkä kirjoitin oli se, -
että isä vaikkei koskaan tavattaisi niin tiedä, että olen antanut anteeksi.
Ei ole minkäänlaista kaunaa.
Toivon, että vietät onnellisia eläke- ja vanhuudenpäiviä.
Oli 3. kohta, että jos suinkin mahdollista -
signaaliksi tuleville sukupolville olisi upeata, jos voitaisiin paiskata kättä -
ja sopia asiat. Lähetin tämän kirjeen hänelle.
En koskaan tiedä onko hän sen kirjeen saanut tai lukenut.
Hän ei siihen vastannut. Minulle se oli vapauden hetki.
Tajusin, että olen pystynyt antamaan hänelle täydellisesti anteeksi.
Se oli sinulle sellainen hyvin raamatullinen koulu.
Vaikea koulu mutta ymmärsit Jumalan, -
Isän ja Pojan sen mitä ristillä tapahtui.
Kyllä ja myöskin katkeruus on vaarallinen asia. - Joo.
Jos itsessään huomaa ja välillä nousi sellaista. Missä se äijä on?
Kun saan hänet käsiini niin kyllä näytän. Itse pelästyin.
Miten voi pastori, lähetystyöntekijä reagoida näin. - Joo.
Sen takia kohtasin tämän asian. Sanoin, että Jumala auta tässä.
Se, että päästi irti koko sydämestään.
Se vapautti ja pystyin puhumaan siitä hyvin avoimesti myös toisille.
Uskon, että juuri anteeksianto, -
pyytäminen ja käsittely vapauttaisi ihmisiä.
Monet kantavat ihan arkkuun asti katkeruutta.
Siitä on paljon negatiivista. - Se on totta.
Edetään sillä aika menee nopeasti.
Olet eurooppalainen missionääri, lähetystyöntekijä.
Erityisesti vielä TV:n kautta evankeliumia viemässä.
Kerrotko ihan lyhyesti, miksi näet sen hyvin tärkeänä?
Kun aikanaan menimme Itävaltaan 30 vuotta sitten, -
siellä helluntailiike oli yksi Itävallan voimakkaimmista herätysliikkeistä.
Mutta oli ainoastaan 700 jäsentä.
Saman verran kuin kotiseurakunnassani.
Se oli syy minkä tähden Jumala johdatti sinne.
Koin, että tämä on meidän maa ja siellä haluamme palvella.
Kun lähdimme työtä tekemään ymmärsimme, että 8 milj. kansa.
Tarvitsemme suurempia välineitä, että saavutamme heidät.
Paikallisille veljille syttyi näky, että täytyy päästä televisioon.
80-luvun lopulla se oli melkein mahdoton näky.
Valtiollinen TV oli katolisen kirkon ohjauksessa. Vaikea päästä.
Oli näky siitä, että on olemassa muita keinoja.
Tuotimme ohjelmia, menimme Italian puolelle yksityiseen TV-asemaan -
ja sieltä lähetimme Itävaltaan. Tämänkaltaisia haastatteluohjelmia -
ja monenlaisia. Sen kautta ihmiset ottivat yhteyttä -
ja alkoi syntyä seurakuntia eteläiseen Itävaltaan.
Oli upeata saada olla prosessissa mukana.
Toitte Kristus-valoa ohjelmien kautta -
ottamatta kantaa tai moittimatta muita tunnustuskuntia.
Toitte kirkkauden ja hyvän sanoman esiin.
Totta ja siihen aikaan TV-työ oli niin kallista, -
että kukaan ei olisi pystynyt yksin tekemään.
Se myös yhdisti pienet seurakunnat saman näyn alle.
Siinä unohdettiin pienet teologiset kysymykset.
Pääasia yhdisti. Evankeliumi itävaltalaisille, evankeliumin julistus.
Sen seurauksena teimme siellä TV-työtä, jota myös -
Ruotsista ja Suomesta tuettiin voimakkaasti.
Se edesauttoi. Siellä on valtavasti Jumalan Henki toiminut Itävallassa.
On syntynyt paljon seurakuntia. Seurakuntaruumis on yhtenäinen -
vaikka kussakin perheessä on omat tapansa ja sääntönsä.
Silti kyetään yhdessä toimimaan.
Mielestäni hyvä osoitus tästä oli viime kesänä Wienissä järjestetty -
Jeesus marssi, jossa 17.000 ihmistä marssi Jeesuksen kunniaksi.
Se oli värikäs, valtava näky. Itkien katsoin suoraa lähetystä -
marssitilaisuudesta. Tätä tekee Jeesus tämän päivän Euroopassa.
Uskon, että vaimosi on ollut vahva tuki, -
joka on lähetysperheestä lähtöisin. Ollut rinnallasi.
Arvaan, että ehkä 4 lastasikin ovat kasvaneet samaan yhteyteen.
Näin voi sanoa. Huvittavaa on se, että vaimoni on Aasiassa kasvanut.
Hän osaa thai-kielen. On oppinut lapsuudesta asti.
Meitä yritettiin lähettää Aasiaan, mikä on luonnollista. - Joo.
Sanoin ei, Jumala on puhunut Euroopasta.
Eurooppaa ei nähty lähetyskohteena. Tänä päivänä nähdään toisin.
Se on ainut maanosa maailmassa, jossa kristittyjen määrä vähenee.
Eurooppa tarvitsee evankeliumia.
Iloitsen, että vaikutusalueeni ei ole vain Itävalta vaan koko Eurooppa.
Myös Suomessa olevia lähettejä tuetaan 20 maassa, -
jossa työtä tehdään Euroopassa.
Olet Fidassa vastuussa koko työstä Suomessa.
Onko sellaista, mitä haluat työstäsi sanoa, jossa näet jo hedelmää.
Haluan sanoa sen verran, että -
vuosikymmenien aikana kumppanit, joita on ollut eri maissa.
Saksassa, Ranskassa, Espanjassa, Itävallassa.
Ne ovat kasvaneet meidän rinnalla eikä pelkästään rinnalla vaan ohi.
Tänään Suomessa voidaan oppia paljon -
sisar- ja veljeskirkoilta Euroopassa. He saavuttavat tämän päivän ihmisiä.
Heidän seurakunnissaan kaikki sukupolvet ovat yhdessä.
Puhutaan tämän päivän kieltä. Jumalanpalvelus kulttuuri on -
tätä päivää. Siinä on jotain dynaamisuutta, elinvoimaisuutta.
Rukousaiheeni on, että se voisi tulla Suomeen.
On tullut hätä Euroopan yhdestä pimeimmästä maasta Suomesta.
Että täällä seurakunnat voisivat syttyä uudestaan Jumalan tuleen.
On tärkeätä, että Kristus valoa viedään pimentyneeseen Eurooppaan.
Esim. Ranska ja Italia. Siellä on mennyt sekulaariksi se kansanosa.
Näin se on.
Kuitenkin kaiken keskellä, vaikka yleisesti ottaen on maallistunut.
Kuitenkin pienet seurakunnat voimistuvat ja vahvistuvat.
Kristuksen elävä todistus vahvistuu. - Ei tarvita kuin kirkkaita pisteitä, -
seurakuntia, kun he lähtevät valoa viemään eteenpäin.
Kun TV- ja internet ovat tänä päivänä välineitä, -
jolla se saadaan hyvin tehokkaasti. - Näin se on.
Se on helpompaakin toimia tänään.
Tärkeää on, että jokainen meistä on avoin Jumalan kutsulle.
Aivan. - Annetaan Jumalan johdattaa tehtävään mihin Hän on kutsunut.
Riku pyydän, että katsojillemme sanoisit, -
mitä Pyhä Henki sanottavaksi antaa. Ole hyvä. - Kiitos.
Haluan jatkaa tästä. Jumalalla on suunnitelma jokaisen elämää varten.
Kun jätämme elämämme Hänen käsiinsä ehdoitta, annamme Hänelle -
luvan johdattaa ja viedä eteenpäin niin Hän vie sen tavallaan.
Hän haluaa sinussakin saada esille kutsumuksen, -
minkä Hän on sinulle tarkoittanut. Ole avoin sille.
Rukoile ja anna Jumalan johdattaa sinua. Nimittäin kun saat tehdä sitä, -
mikä on lähellä sydäntäsi, mikä on sinun juttu, -
silloin palat sille asialle. Et pelkää vastoinkäymisiä.
Menet nöyrästi Jumalaan luottaen eteenpäin.
Voit muuttaa maailmaa oman elämäsi vaikutusalueella.
Usko ja luota Jumalaan ja pidä Hänestä kiinni.
Riku rippikulussa sanoit, että kenen oma sinä olet.
Sen olet pitänyt mielessäsi -
ja vienyt Kristus-sanomaa Euroopassa vahvasti.
Fidan kautta viet entistä enemmän ja laajemmin Eurooppaan -
uusien välineitten kautta.
Kiitos sinulle ja Jumala työtäsi siunatkoon. - Kiitos.
Olet juuri katsonut Isännän Pöydässä ohjelman.
Mikäli ohjelmasarja on koskettanut sinua -
voit olla tukemassa ohjelmasarjan tuottamista.
Voit soittaa numeroon 0600-10177 -
tai voit lahjoittaa ruudussa näkyvälle pankkitilille -
käyttäen viitenumeroa 8617.
Kiitos tuestasi.
Tekstitys: Mauri Porkola