ISANDA LAUAS
Tere tulemast saatesse!
Minu nimi on Martti Ojares
ja mu tänane külaline on Riku Turunen.
Tere tulemast! - Tänan!
Sa sündisid Helsingis, aga oled elanud pikalt Hämeenlinnas.
Räägi oma lapsepõlvest, mida iganes soovid sellest jagada.
Sündisin Helsingis.
Varasem lapsepõlv möödus Lõuna-Haaga linnaosas.
Sündisin peres, kus oli juba üks laps ees.
Mul oli au olla teine.
Siis tulid veel ka kolmas ja neljas laps.
Probleemiks oli see,
et me elasime väikeses 2-toalises korteris,
mille isa sai ülikoolis juurat õppides.
Ta ei märganud, et pere kasvas ja korter hakkas väikeseks jääma.
Ta saatis mu oma ema juurde Hämeenlinna,
kui olin 10-aastane.
See on üsna tähelepanuväärne lahkuda oma põhipere juurest,
kuigi läksid ju oma vanaema juurde.
Kuid 10-aastane poiss on ikka üsna väike veel.
Tagantjärgi mõeldes,
milliseid tundeid see sinus tekitas, kui sellist elu elasid?
Alguses oli mul muidugi hea meel saada kitsast korterist ära.
Sest me kõik - 4 last, elasime ühes toas.
Magasime ja õppisime oma koolitükke seal.
Olin õnnelik, et pääsen vanaema juurde,
kellel oli umbes 300 m2 maja, kus ta üksi elas.
Esimene reaktsioon oli, et on tore pääseda kitsast kodust.
Aga siis tuli reaalsus.
Vanaema oli muidu tore inimene,
aga ta polnud just parim sõber sellisele noorele poisile.
Märkasin ka, kui nädalalõppudel Helsingis käies
oli pühapäeva õhtuti raske vendade ja õdede juurest lahkuda.
Sõita bussiga Hämeenlinna ja olla üksinda seal suures majas.
Mul oli palju üksildasi hetki.
Sellel olid omad plussid ja miinused.
Kuigi sunduslikult,
õppisid sa üsna kiiresti iseseisvalt tegutsema.
Jah. See on pluss,
et õppisin ise paljude asjadega hakkama saama.
Õppisin tulema toime ka tollaste kooliprobleemidega.
Käisin Hämeenlinna Lütseumis, kus ka mu isa oli käinud.
Seepärast oli koolis tore keskkond.
Su isa polnud väga vaimustuses, et ta poeg noorelt usklikuks sai.
Räägi, kuidas ja mis perioodil kõik juhtus?
Sest see on selle saate keskne teema, kuidas Jeesus su leidis.
Hämeenlinnas olles
käisin nagu teisedki 15-aastased noored, leerikoolis.
Ma ei tahtnud seal oma suvevaheaega veeta,
kuna arvasin, et see rikub mu vaheaja ära,
kui satun veel leerikooli laagrisse.
Nii valisingi siis õhtuse leerikooli, mis toimus sügisel.
Selle miinus oli aga see, et see kestis pikalt,
kuna toimus ühe korra nädalas ja kestis korraga paar tundi.
Seal tegelesime paar kuud vaimulike asjadega.
Leerikooli ajal hakkas mind vaevama küsimus:
"Aga mis siis, kui Piibel on tõesti Jumala Sõna
ja vastabki tõele?"
Kui sain aru, et nii ongi, siis teadsin, et midagi head mind ei oota.
Teadsin, et olen teel hukatusse.
Siis otsustasingi hakata lugema Piiblit,
rahustamaks oma sisemust, et Piibel pole Jumala Sõna,
vaid see on mingi "Kalevalaga" võrreldav rahvuseepos.
Jätkates aga Piibli lugemist, ma mõistsin,
et see siiski on Jumala Sõna.
Ehk siis, Jumala Sõna täitis sinus oma ülesande?
Täitis jah.
Siis kibelesin saama teada, kuidas leida kontakti Jumalaga?
Läksin peale leerikooli kirikusse, kus polnud üldse teisi noori,
vaid kõik olid vanemad inimesed.
Kartsin, et rikun oma elu ära, kui valin nii noorelt Jeesuse järgimise.
Kas rikkusid?
Ei rikkunud.
Jumalal oli imeline plaan.
Käisin jaanuaris mööda Hämeenlinna tänavaid.
Vastu tuli paar tüdrukut, kes andsid mulle kutse:
"Tere tulemast Hämeenlinna pelgupaika!"
Noored korraldasid seal üht vaimulikku teenistust.
Tüdrukud näisid olevat tuttavad, nii et julgesin sinna minna.
Korraldajaks polnud küll see kirik,
millega mul oli vaimulik kontakt ja mida ma teadsin.
Korraldajaks oli Hämeenlinna nelipühi kogudus.
Kuna tundsin neid tüdrukuid
ja keegi kui tõmbas mind sellele üritusele, siis läksingi.
See oli muidugi hea, et sa neid tundsid.
See andis sulle julgust juurde.
Aga sellel õhtul toimus seal midagi tähtsat?
Jah.
See teenistus oli kõige kohutavam mu jaoks,
kus olin üldse olnud.
Samas oli see teenistus ka kõige toredam.
Vastikus tuli sellest, et kujutasin end ette olevat usklik.
Ma püüdsin käia kirikus ja püüdsin vähem vanduda.
Ma püüdsin elada uskliku elu.
Nii et ma läksin sellele teenistusele nö usklikuna.
Kuuldud sõna kaudu aga paljastas Jumala Vaim mulle:
"Riku, sa oled patune inimene! Sa oled kadunud inimene!"
See hetk, mil seda mõistsin -
eriti veel, et arvasin end olevat hea inimene,
see hetk polnud üldse meeldiv.
Kas pastor oli sulle tuttav? - Ei olnud,
kuid teda kuulates mõtlesin: "Kuidas ta teab mu elulugu?",
sest ta rääkis otsekui ainult mulle.
- Kas andsid sel õhtul oma elu Jeesusele?
Sel õhtul tegin valiku ja otsuse.
Otsus oli ses mõttes kerge,
et ma sain aru, et Jeesus suri ka minu pattude eest.
Inimene, kes võtab Jeesuse oma ellu vastu,
võib kogeda neid tõotusi, millest Piibel räägib,
kuidas saada Jumala lapseks ja kuidas pärida Taevariiki.
Sain aru, et pean tegema isikliku valiku.
Tegin valiku. Läksin koosolekusaali etteotsa.
Mu eest palvetati
ja siis kõneleja tõstis mu käe üles, ise sellest kinni hoides ja küsis:
"Riku, kelle oma sa nüüd oled?"
Mõtlesin mõne sekundi ja ütlesin: "Ma olen nüüd Jeesuse oma."
Sellest peale algas mu uus elu ja Jeesus on mu sees.
Sel aastal saab sellest 40 aastat. See on juubeliaasta.
Su usk on tugevnenud
ja hiljem räägime ka selle usu viljadest.
Kuid kui sa usklikuks said, rääkisid sa sellest ka koolis ja kodus.
Kuigi ma olin suht arg ja uje poiss, kes kasvas üksi koos vanaemaga,
oli mul siiski vajadus sellest edasi rääkida.
Koolis olles mõtlesin, kuidas seda kõige paremini teha?
Panin oma koolikotile kleepsu "Jeesus on Issand"
ja otsekohe said klassikaaslased aru, milles on asi.
Nii sain kogu loos julgust juurde.
Rääkisin ka vanaemale. Ta suhtus sellesse neutraalselt.
Ta polnud vaimustuses, aga polnud ka vastu.
Siis mõtlesin, kuidas sellest emale-isale rääkida?
Tegin seda kirjalikult.
Ma polnud olnud päris selline tubli pühapäevakooli laps,
vaid teinud seda, teist ja kolmandat,
nii et palusin neilt andeks, kuna Jeesus oli mulle andestanud.
See oli viis, kuidas lähenesin isale ja emale,
kes elasid Helsingis.
- Kuidas nad sellesse suhtusid?
Ühelt poolt said aru.
Ütlesid, et see on tore ja kõik on andeks antud.
Esimene reaktsioon oli positiivne.
Aga kui nad nägid, et see polnud mul ühekordne asi,
vaid see juhtis mu elu,
siis läks asi karmimaks.
Ühtlasi ka, kui nad märkasid,
et sa polnud enam samas konfessioonis kui nemad,
oli see neile kui punaseks rätikuks ja sellele järgnes midagi.
Tol ajal polnud "vabad suunad" nii aktsepteeritud kui tänapäeval.
Seda nii peakiriku kui ka inimeste poolt.
Isa ja ema kartsid, et olen mingis ohtlikus usulahus.
Nad püüdsid mind kõigi meetoditega saada tagasi luteri kirikusse
ja minema nelipühi kirikust.
Kui sa veel ristimisel käisid, oli see nö viimane piisk karikas.
See oli tõesti viimaseks piisaks karikas.
Ka siis püüdsin austada oma isa ja ema.
Küsisin neilt luba, öeldes, et kogen peale usuletulekut,
et pean laskma end ristida nagu Piibel seda õpetab.
Küsisin, kas tohin lasta end ristida?
Isa ütles, et ma ootaksin, kuni saan täisealiseks.
Et siis räägime edasi.
Aga nooruse vaimustuses ja Jumala Sõna juhtimisel,
kus Tema Sõna ütleb,
et eelkõige tuleb teha Jumala, mitte inimese sõna järele,
valisin siiski ristimise.
See valik halvendas sinu ja isa vahelist suhet
sulle ebameeldivas suunas?
Nii see oli.
Mõtlesin selles virrvarris tihti, kas tahan ikka järgida Jeesust?
See läks mu jaoks midagi maksma.
Seda, et minu ja isa vaheline suhe halvenes.
Asi läks nii kaugele, et kui sain 18 ja polnud enam alaealine,
võttis ta minult kõik tema ostetud õpikud ära.
Läksin gümnaasiumi viimasesse klassi ilma õpikuteta.
Siis inglise keele õpetaja küsis: "Kus su õpikud on?"
Vaatasin talle otsa ja ütlesin: "Isa võttis need ära."
Seepeale ei küsinud õpetaja enam midagi.
Aga ma sain õpikuid kaaslastelt ja raamatukogust.
Sain ikka gümnaasiumi viimasel aastal hakkama,
minnes edasi ülikooli.
Aga isa poolt need ebameeldivad üllatused
veel ei lõppenud?
Oh ei!
Isa ja ema katkestasid minuga algul igasugused suhted.
Meil polnud mingitki kontakti.
Aga ema süda on ema süda ja ta hakkas minuga uuesti suhtlema.
Kuiks ta helistas mulle ühel novembri õhtul ja ütles,
et ei saa minuga enam suhelda,
kuna isa ähvardavat abielu lahutada, kui ta veel minuga suhtleb.
Küll oli seal üks tingimus,
et kui olen nõus minema psühhiaatrite ja psühholoogide juurde uuringutele
uurimaks, ega mulle ole tehtud ajupesu,
siis sellega nõustudes lubas isa minuga suhte taastada.
Kuid taoline käitumine jätkus?
See käitumine jätkus ja ma nõustusin minema uuringutele.
Olin täisealine ja poleks pidanud seda tegema,
aga läksin siiski,
käies Helsingis paar kuud mitmetel testidel.
Mõtlesin testide ajal, et lähen neid tehes vist hulluks.
Paari kuu pärast saabus "suur õhtu", kui pandi diagnoos
ja sain paberid, mis näitasid, et olen tere.
See valmistas isale kindlasti meelehärmi,
kuid sind kuulates on selge,
et see on hea näide selle kohta,
kuidas usk ja kõik sellega seonduv põhjustab nii palju valet hirmu,
et võtab inimeste üle sellisel moel võimust.
Sest eeldavasti soovis isa sulle oma südames ju parimat,
käitudes samas just vastupidiselt.
Just.
Täna räägin neist asjadest vabalt, sest olen neist üle saanud,
aga sel hetkel oli see väga raske.
Isa lubas, et peale uuringuid on me suhted korras,
aga see kestis vaid mõned kuud.
Peale seda ta enam minuga ei suhelnud
ja ma pole teda ka rohkem näinud. See juhtus aastal 1981.
Ta ei tahtnud mind enam seejärel näha.
Ka mitte mu abikaasat ja lapsi.
See on raske teema, kui mõelda,
milline on see isa, kes hülgab oma poja?
Samas said toetuda veelgi sügavamalt oma Taevasele Isale,
mis omakorda muutus viljaks, mis on tulnud esile su täiseas.
See protsess juhtis mind andma end täielikult Jumalale.
Jumal kutsus mind selles protsessis ka vaimulikule tööle.
Tegutsesin noortepastorina ja koguduse pastorina.
1985. a saatis kogudus mind 24-aastasena Austriasse misjonitööle.
Olime seal koos naisega peaaegu 30 aastat.
Nii et oleme kui kasvanud Kesk-Euroopas.
Kuid mu suhe isaga on alati olnud õrn koht mu jaoks.
Eriti veel, kui mu omad lapsed küsisid, kus vanaisa on?
Ühel mu pojal anti koolis ülesandeks joonistada pilt oma vanaisast.
Kas tead, mida mu poeg joonistas?
Ta joonistas hauakivi, kuhu kirjutas mu isa nime.
"Siin on pilt mu vanaisast!"
See oli sulle kindlasti ränk löök. Ka isiklikult.
Ja teatud mõttes ka su laste ja su naise jaoks.
Nii see on.
Katoliiklikes maades on Suur Reede tööpäev,
aga ma püüdsin veeta Suurt Reedet ilma töö tegemiseta.
Ühel Suurel Reedel tuli mul mõte kirjutada isale kiri.
See oli umbes 10 aastat tagasi.
Võtsin paberi-pastaka ja mõtlesin, kas oskangi veel kirjutada?
Sest tänapäeval kirjutatakse kõike arvutiga.
Hakkasin kirjutama, pannes kirja 3 punkti.
1. punkt. Kirjutasin: "Isa, anna mulle andeks!"
Seda kirjutades mõtlesin, kuidas ma võin sellist asja kirjutada?
Peaks justkui nii olema,
et isa peaks tulema minu käest andeks paluma,
sest tema ju jättis oma poja maha.
Kirjutasin edasi ja nii kirjutasingi: "Isa, anna mulle andeks!"
Kuna mul endal on nüüd kaks poega,
siis kui need pojad ei tee seda, mida isa soovib,
siis ma tean, kuidas see kurvastab isa südant.
Palusin talt andeks, et ma ei teinud tema tahtmise järgi.
See oli esimene asi.
2. punkt. "Kui me ka kunagi enam ei kohtu,
siis tea, et olen sulle andestanud.
Meie vahel pole enam mingit kanakitkumist.
Soovin, et veedaksid õnnelikult oma pensioni- ja vanaduspäevi."
3. punkt. "Kui sul oleks võimalik - signaaliks tulevastele sugupõlvedele,
siis võiksime äraleppimise märgiks suruda kätt."
Saatsin selle kirja talle teele.
Ma ei tea, kas ta on selle kirja üldse kätte saanud
ja seda lugenud,
sest ta pole sellele vastanud.
Aga minu jaoks oli see kui vabanemise hetk.
Tundsin, et suutsin talle täielikult andeks anda.
See oli sulle nagu Piiblikool. See oli raske kool.
Aga sa said aru sellest, mis toimus ristil.
Jah. Kibedus on ohtlik asi.
Märkasin eneseski kibestumist,
sest vahel tõusis esile selline asi, et: "Kus see vanamees on?
Kui ma ta kätte saan, siis ma alles näitan talle!"
Siis ehmatasin ise ka ära,
et kuidas pastor ja misjonär võib niimoodi reageerida?
Jumal on mind selles asjas aidanud. Lasin kogu südamega sellest lahti.
Vabanesin sellest ja suutsin sellest ka teistele avameelselt rääkida.
Usun, et just andeksandmine ja andekspalumine vabastaks inimesi.
Paljud kannavad endas kibedust kuni surmani
ja see avaldab vaid negatiivset mõju.
See on tõsi.
Sa oled misjonär Euroopas ja kuulutad evangeeliumi TV kaudu.
Räägi lühidalt, miks see on nii tähtis?
Me läksime Austriasse 30 aastat tagasi.
Nelipühi liikumine oli seal üks tugevamaid äratusliikumisi.
aga seal oli ainult 700 liiget.
Sama palju, kui mu kodukoguduses.
See oli põhjus, miks Jumal meid sinna juhtis.
Kogesin, et see on meie maa ja seal me tahame teenida.
Kui läksime seda tööd tegema, siis mõistsime,
et 8 miljonilise rahva jaoks on vaja suuremaid vahendeid,
et nendeni jõuda.
Üks kohalik vend sai nägemuse, et peame minema TV'sse.
80-ndate lõpus oli see peaaegu võimatu.
Sealset riigitelevisiooni juhtisid katoliiklased.
Sinna oli raske saada.
Meil oli nägemus sellest, et on olemas ka teisi abinõusid.
Me tootsime saateid
ja läksime Itaalia poolele ühte eratelekanalisse,
kust edastasimegi Austriasse samasuguseid vestlussaateid
ja muid saateid.
Sedakaudu võtsid inimesed meiega ühendust
ja sedakaudu hakkasid ka tekkima kogudused
Austria lõunaosas.
Oli väga tore olla selle protsessi sees.
Tõite nende saadetega esile Kristuse valgust.
Seejuures ei puudutanud te teisi konfessioone.
Te lihtsalt tõite esile selle hea sõnumi.
Just. Tollal oli teletöö nii kallis,
et keegi poleks suutnud seda üksi teha.
See töö ühendas selle nägemuse alla väikesed kogudused.
Sellega unustati kõik teoloogilised küsimused.
Neid ühendas üks põhiasi -
evangeeliumi kuulutamine austerlastele.
Meie teletööd toetati palju ka Soomest ja Rootsist.
See aitas sellele kaasa,
et Jumala Vaim sai Austrias võimsalt tegutseda.
On tekkinud palju kogudusi.
Koguduse ihu on ühesugune,
kuigi igas peres on omad kombed ja reeglid.
Aga ikkagi saadakse koos tegutseda.
Mu meelest oli selle kohta eriti hea näide
eelmisel suvel Viinis korraldatud Jeesus-marss,
kus osales 17 000 inimest, kes marssisid Jeesuse auks.
See oli vägev vaatepilt.
Vaatasin nuttes otsesaadet sellest marsist.
Mõtlesin: "Seda teeb Jeesus tänapäeva Euroopas."
Usun, et sul on ka tugev tugi su naise näol,
kes on pärit misjonäride perest.
Ta on olnud su kõrval ja usun,
et ka su 4 last on saanud kasvada sellises heas keskkonnas.
Jah.
Huvitav on see, et ta kasvas Aasias. Ta oskab Tai keelt.
Ta on õppinud seda lapsest peale.
Meid püüti saata Aasiasse.
See on loomulik.
Aga ma ütlesin, et Jumal rääkis meile Euroopast.
Sellal ei nähtud veel Euroopat misjonitöö sihtkohana.
Tänapäeval nähakse seda üsna teisel moel.
Euroopa on ainus maailmajagu, kus kristlaste arv väheneb.
Euroopa vajab evangeeliumi.
Rõõmustan nüüd selle üle,
et meie mõjupiirkond pole enam ainult Austria,
vaid kogu Euroopa.
Ja ka Soome misjonäre toetatakse,
kes töötavad paarikümnes Euroopa riigis.
Oled Soome poole pealt vastutavas ametis FIDA's.
Soovid sa midagi ka selle töö kohta rääkida?
Midagi sellest, mis kannab vilja.
Tahan rääkida sellest,
kuidas aastakümnete jooksul on me partnerid eri maades -
Saksamaal, Prantsusmaal, Hispaanias ja Austrias,
jõudnud oma kasvuga meile järele.
Ja mitte ainult järele, aga meist ka juba ette.
Näen, kuidas võime täna Soomes õppida palju oma vennaskirikutelt,
mis asuvad Euroopas.
Nad jõuavad tänapäeval inimesteni.
Sealsetes kogudustes on koos kõik põlvkonnad.
Seal räägitakse tänapäeva keelt.
Jumalateenistuse kultuur on tänapäevane.
Seal on dünaamilisust ja elujõulisust.
Mu palveteema on, et see kõik võiks jõuda ka Soome.
Tunnen kurbust ühe Euroopa pimedaima maa -
Soome pärast.
Soovin, et kogudused võiks siin taas saada süüdatud Jumala tulega.
See on tähtis, et Kristuse valgust viiadaks edasi pimedas Euroopas.
Teame, et Prantsusmaal ja Itaalias on ühiskond muutunud sekulaarseks.
Nii see on.
Ja kuigi üldiselt on toimunud ilmalikustumine,
siis kogudused tugevnevad ja koguvad jõudu.
Just need väikesed kogudused.
Jeesuse elav tunnistus tugevneb nendes maades.
Oleks vaja neid kirkuse ja valguse punkte -
kogudusi, kes lähevad seda valgust edasi viima.
Kuna TV ja internet on tänapäeval head vahendid,
siis see valgus liigub väga võimsalt edasi.
Just.
Tänapäeval on lihtsamgi tegutseda.
Tähtis on see, et igaüks meist oleks avatud Jumala kutsele.
Laskem Jumalal juhtida end sellesse ülesandesse,
milleks Ta meid on kutsunud.
Nüüd aga palun, et sa ütleksid vaatajatele,
mida Jumala Vaim su südamele paneb.
Tahan öelda, et Jumalal on plaan igaühe me jaoks.
Kui usaldame oma elu tingimusteta Tema kätesse
ja lubame Tal end juhtida ja edasi viia, siis Ta ka viib meid edasi.
Ta tahab ka sinus tuua esile selle kutsumuse,
mille Ta sinu jaoks on plaaninud.
Ole sellele avatud! Palveta selle eest! Lase Jumalal end juhtida!
Sest just siis, kui saad teha seda, mis on sulle südamelähedane
ja mis on sinu teema, saad ka põleda sellele asjale.
Sa ei karda vastutegevust.
Sa võid alandlikult Jumalat usaldades minna edasi
ja muuta maailma oma elu mõjualal.
Usu ja usalda Jumalat ning hoia Temast kinni!
Nagu sa leerikoolis kuulsid: "Kelle oma sa oled?"
Sa oled sellest kõvasti kinni hoidnud,
viies sõnumit Jeesusest Euroopas tugevalt edasi.
FIDA kaudu viid sa seda edasi Euroopas
veel võimsamalt ja laiemalt, kasutades uusi vahendeid.
Aitäh sulle ja Jumal õnnistagu sinu tööd!
Aitäh!
Kui soovid toetada Eesti TV7 tööd, helista 900 1777 (kõne hind 7 euri)
või anneta pangaülekandega, leides me andmed www.tv7.ee Aitäh!
Tõlge: Raul Jürimaa