Tervetuloa Isännän pöydässä ohjelmaan.
Saamme kuulla tässä ohjelmassa miten henkilö haluaa kuvata -
elämäänsä, kun hän on saanut 2 kertaa elämälleen jatkoajan.
Tervetuloa Ossi Könönen. - Kiitos.
Todellakin tästä tulee hyvin mielenkiintoinen, jännä ohjelma.
Ihan lyhyesti käydään pakolliset ensin läpi.
Kuka on Ossi Könönen ja missä olet syntynyt ja nuoruutesi elänyt?
Olen syntynyt 1953 Kotkassa.
Ihan tavalliseen kotkalaiseen kotiin, -
käynyt siellä koulua, -
kovasti tykännyt urheilusta.
Niin kovasti, että jalkapallo vei minut ihan kokonaan.
Sen puitteissa tuli paljon harrastettua. Ihan koko lapsuus ja nuoruus.
Aivan, kyllä. Sinä menit työelämään aika nuorena.
Olin juoksupoikana jo 15-vuotiaana -
mutta samalla kävin kouluja.
Aina tein töitä ja kävin koulua -
kunnes minulle minulla sattui tosiaan jalan suhteen sellainen ikävämpi juttu.
Eikö se ollut jollain tavalla jännä. Sinä joka olet jalkapalloilija.
Käytit molempia jalkoja hyvin ahkerasti.
Toinen jalka otettiinkin pois. - Kyllä. Olenkin sanonut monta kertaa, -
että olin sitä ennen varmaan yksi Kotkan nopeimpia juoksemaan.
Leikkauksen jälkeen olen sanonut, että taidan olla Kotkan hitain.
Minun vasen jalkani jouduttiin amputoimaan. - Mikä sairaus siinä oli?
Ensin hoidettiin jalkapallovammana, kun ei tiedetty mistä oli kysymys.
Tarkemmissa tutkimuksissa selvisi, että vasemmassa reisiluussa oli -
Yuingin sarkooma, vakava luusyöpä, joka oli tällainen nuoren ihmisen tauti.
Kuinka paljon sitä esiintyy Suomessa?
Minut siirrettiin Kotkasta Töölön sairaalaan.
Meitä oli muutamia, jotka olivat siellä. Eräs koripalloilija -
Kotkassa kuoli samaan tautiin, koska sanottiin, että se on 2-3 v. -
ja tämä tauti hoitaa ihmisen valitettavasti pois.
Eli sinullakin oli tiedossa, että oli mahdollista, että elämä päättyy.
Kyllä. Kotkassa tehtiin Keskus- sairaalassa tutkimukset ja tulin -
Töölön sairaalaan, jossa tehtiin sama tutkimus ja diagnoosi.
Lääkäreitä oli 3-4 ympärillä ja sanovat, että näin täytyy tehdä.
3 päivää on aikaa opetella kyynärsauvoilla kävelemään.
Nosta vasen jalka ilmaan ajattele, että sitä ei ole. Se oli kova pala. - Kyllä.
Terve jalka ulkoisesti. - Sinä et ollut silloin uskossa.
En, olin 18-vuotias. - Etkä ihan sen jälkeen tullutkaan.
En. Kaverit tietysti kävivät lohduttamassa.
Minulle oli kova pala, kun vihreä vera eli jalkapallokenttä tuoksui ihanalta -
mutta et päässyt enää juoksemaan. Piti tyytyä katsojan rooliin -
ja olla mukana. Kaverit pyytelivät ravintolailtoihin ja muuhun.
Siinä tämäkin puoli tuli tutuksi. Valitettavasti, -
koska ei enää millään ollut väliä.
Aivan. Jumalalla oli kuitenkin suunnitelma, jota nyt jälkeenpäin -
paremminkin ymmärrät. Hän antoi ikään kuin jonkun enkelin, -
joka seurasi ja rukoili sinun puolesta. - Kyllä. Usein siellä missä asuin, -
kävelin ulkona. Sellaista kyynär- sauvaa, anteeksi ei kun kävelykeppiä.
Kyynärsauvat olivat aluksi. Kävelykeppiä käytin ja kävelin.
Eräs vanha mies noin 85 v. Ei asunut samassa talossa vaan kauempana, -
näki minut ikkunasta ja ajatteli, että mikä nuorella miehellä on, kun -
noin kävelee. Hän oli alkanut rukoilla puolestani. Uskova mies.
Vähän vanhempi mies. - 85 taisi olla.
Eräänä yönä hän heräsi. Hänet herätettiin 3 kertaa. Hän näki näyn.
Näyssä taivaasta laskettiin rappuset -
ja kävelin rappusten alkupäähän.
Käännyin niitä kohti, otin askeleen. Sen jälkeen harppauksia -
kohti suurempaa kirkkautta. Tämä näytettiin hänelle 3 kertaa.
Hän ajatteli, että olipa merkillinen näky, kun ei ollut tällaisia ajatellut.
Tämän jälkeen päätti ottaa selville kuka minä olen ja missä asun.
Hän teki tällaista sala- poliisityötä ja sai selville.
Hänen uskova tyttärensä sanoi, että älä tuollaisia isä, -
mitä poikakin ajattelee, jos menet kertomaan. Hän ei antanut periksi.
Näky oli niin vahva, että hänen oli löytää ja kertoa.
Meni jonkun aikaa, joitakin päiviä vai viikko, kun hän löysi minut.
Hän kiipesi minun kotiini, jossa asuin. 4. kerroksessa hissittömässä talossa.
Hän vaivaisesti kiipesi keppinsä kanssa. Tuli ja sanoi: -
"Tämmöistä viestiä haluan tuoda." Ei hän niin valtavasti puhunut -
uskoon tulemisesta. Hän ei tiedä mitä tämä merkitsee.
Kertoi näyn. Olin puulla päähän lyöty. En ymmärtänyt ollenkaan.
Siinä alkoi mietityttää. Nyt taitaa olla jotain. - Kyllä.
Elämässä alkoi tiettyjä ulkoisia asioita pikkuhiljaa muuttua.
Tämä taisi olla marraskuuta tai sellaista.
Hän taisi jättää jonkin joululehdenkin meille, jota en tainnut lukea.
Siitä meni muutamia kuukausia.
Se oli maaliskuu, kun kaivoin kirjahyllystä Gideoneilta -
saamani Uuden Testamentin, jota en ollut avannut vuosiin.
Katsoin sitä. Yhtäkkiä ponnahti silmien eteen Matt. 6. luvun loppu, -
jossa Jeesus sanoi: "Etsikää ensin Jumalan valtakuntaa, -
niin sen ohessa teille kaikki muukin annetaan."
Silloin tajusin, että olen aina rukoillut hätärukouksia.
"Anna sitä ja tätä. Älä katkaise jalkaa, -
anna olla jalkapalloilija. Auta saamaan menestystä."
Tiesin, että lehdet kirjoitti ja ylisti.
Sitten kun kaikki romahtaa niin tuntuu ettei ole yhtään mitään.
Tässä tilanteessa päätin lähteä etsimään, onko tämä totta.
Siitä sitten hengelliseen tilaisuuteen -
noin viikko sen jälkeen menin Kotkan Vapaakirkkoon, -
jossa julistaja julisti Jumalan rakkaudesta. Ulkomaalainen puhuja.
Tajusin, että minua kutsutaan Jumalan valtakuntaan.
Hän käski nousta ylös, kehotti tulemaan alttarille.
Ajattelin, että minäkin menen. Samassa joku sanoi: -
"Ossi olet harkitseva mies, onhan huomennakin kokous. Älä hätäile."
Ei, haluan mennä nyt sanoin. Tämä on jännä, kun ei ihminen sanonut.
"Hei, oletko yrittänyt proteesin kanssa polvistua. Onnistuuko se?"
Mielenkiintoista miten sielunvihollinen koettaa ovelilla konsteilla,-
jotka tuntuvat uskottavilta. - Kyllä.
Minähän en tuntenut kaveria siinä vaiheessa.
Nyt olen oppinut tuntemaan. Ajattelin, että voi hyvänen aika.
Pitää mennä alttarille ja polvistua, että voi tulla uskoon.
Eihän sellaista ollut mutta se oli ajatuksissa.
Vihollinen sanoi, että näin se menee. Taistelin, että mitä teen?
Yhtäkkiä tajusin aivan kuin joku olisi tönäissyt liikkeelle.
Huomasin käveleväni alttarille. Ei ollut ihmistä tönäisemässä.
Täytyi olla enkeli. Polvistun eikä ollut ongelmia polvistua.
Eräs henkilö rukoili puolestani, kysyi mitä haluat?
Sanoin, että haluan antaa elämäni Jumalalle.
Valtava tuska ja kipu, mikä oli ollut sisimmässä muutaman viikon, -
niin kuin sydänvika, koski ihan. Se kipu otettiin pois sisimmästä.
Ihana rauha laskeutui sydämeeni.
Samana iltana olin nuorten kuorossa laulamassa, kun kaveri pyysi.
Sinulla oli monella tavalla voimallinen ja konkreettinen, -
että muistat sen loppuelämän. - Kyllä ja kaiken huippu oli, -
että halusin seuraavana päivänä, joka oli sunnuntai, tulla aamukirkkoon -
kuuntelemaan mitä Jumala sanoo ja puhuu. Siellä oli sama puhuja.
Hän oli Tanskasta. Kuuntelin, en paljon ymmärtänyt.
Ajattelin, että kaikki ihmiset ovat enkeleitä. Myöhemmin huomasin, -
ettei niillä ollut siipiä. Silloin tuntui siltä.
Jäin istumaan, kun kokous loppui. Ei ollut kiire minnekään.
Yhtäkkiä huomasin vanhan kurttuisen käden olkapäällä.
Minua siunataan ja rukoillaan puolestani.
Kun rukous päättyi käännyin.
Huomasin toisessa kädessä oli kepin ja toinen käsi oli olkapäälläni.
Nostin päätä ja se sama vanha mies, Vihtori, -
joka oli käynyt puoli vuotta aikaisemmin meillä kertomassa näyn,
onkin siinä ja siunaa minua sisälle Jumalan valtakuntaan.
Se oli ikään kuin piste siinä prosessissa, -
mitä hän oli Herralta saanut tehtäväk- si. - Kyllä eikä sanallakaan sanonut, -
että on esim. Vapaakirkossa. Ei ollut mitään puhetta. Jumala johti näin.
Halasimme toisiamme ja iloitsimme siitä, mitä Jumala tekee.
Siitä se lähti. Olen saanut sen jälkeen kokea sen, että kun ensin etsin -
Jumalan valtakuntaa, sen ohessa kaikki muukin on annettu -
mitä tarvitsen. - Aivan. Olit silloin huonekalualalla.
Olin silloin autoalalla. Sen jälkeen eräs uskova -
mies pyysi minut omaan firmaansa. Siirryin huonekaluliikkeeseen.
Liike-elämässä palvelin. Olin 23-vuotias tullessani uskoon.
Minä vuonna? - 76.
Siitä reipas kymmenen vuotta olit työelämässä ja sitten -
olikin kutsu hengelliseen työhön.
Joo, sitten jo aika pian kävin Raamattukoulua ja muuta.
Olin toki liike-elämässä töissä -
ja jo -80-luvun alkupuolella siirryin Haminaan seurakuntatyöhön.
Siellä olin 3 vuotta, josta siirryin sitten Kurikkaan Pohjanmaalle, -
jossa olin noin 4 v. työntekijänä ihan Sanaa julistamassa.
Sieltä -87 minut kutsuttiin Kotkan Vapaakirkkoon työntekijäksi.
Nyt olen ollut kohta 30 vuotta siellä työssä. - Aivan.
Pitkä aika. - Mennään siihen sinun seuraavaan taitekohtaan, -
jossa sait sen kolmannen mahdollisuuden elää jatkoajalla.
Jotain mitä haluaisit sanoa, kun olet pastorina ollut.
Olet havainnut monta asiaa. - Kyllä.
Tulin Kurikasta hengellisen herätyksen keskeltä.
Pieni seurakunta, joka kasvoi äkkiä noin 50 uskoon tulleella. - Ok.
Se oli suuri siunaus. Koettiin valtavaa riemua ja iloa. Olin fyysisesti väsynyt.
Aloitin uuden seurakunnan Kauha- joelle. Siinä oli kaikenlaista touhua.
Into oli päällä ja vähintään 9 kokousta viikossa.
Valtava tahti ja vapaapäiviä ei kerennyt pitää, -
kun nuori mies ei tarvitse. Näin ajattelin.
Sieltä kun tulimme tänne. Kotkassa oli sellainen vähän toisenlainen tilanne.
Ei ollut herätyksestä tietoa. Se oli ollut aikaisemmin.
Oli vähän kalsea ja kylmä ilma, oli isompi seurakunta.
Se oli aika haastavaa alkaa. Oli vanhoja seurakuntalaisia ja kaikkea.
Yrittää löytää tasapaino. Ei se ollut ihan yksinkertaista. - Joo.
Jumala oli sen takana. Ymmärsin, että tässä ollaan. Kyllä näin myös, -
kun ihmisiä tuli uskoon erilaisissa tilanteissa.
Näin myös miten jotkut paranivat -
vaikka ei inhimillisesti näytä mahdolliselta, mutta ei kaikki.
Mutta sinun elämäsi meinasi päättyä reilut 3 v. sitten.
Mitä tapahtui? - Kyllä.
2014 olin aika sairas.
Jouduin olemaan välillä sairaslomalla.
Enimmäkseen hoidettiin refluksivaivana.
Oli vatsan kanssa ongelmia monella tapaa. Muutenkin en tahtonut jaksaa.
Oli tosi huono olo monella tapaa, kaikin tavoin.
Työterveyslääkäri olisi laittanut minut, myös epäili, että onko se sydämestä -
mutta jaksoin uida ja hän ajatteli, että kun oli tuo jalka -
en pystynyt polkemaan. Kotkassa ei ollut polkujuttua.
Polkutestiä ei tehty. Sitten sairaslomalla olin -
ja ei se tuonut parannusta elämääni. Jouduin sairaalaan tutkimuksiin, -
jossa toinen lääkäri havaitsi nitrotestissä, että se auttoi -
ja sen täytyi johtua sydämestä. Samantien minut passitettiin -
tutkimuksiin ja todettiin, että on 3 sydämen suonta tukossa.
Sydämessä veren pumppaus- teho oli enää 15 %.
Olin ihan lopussa kerta kaikkiaan.
Kun oli sitkeä ihminen niin ajattelin, että täytyy jaksaa. Enkä jaksanut.
Olin sairaalassa ja sanottiin: "Nyt äkkiä leikattavaksi."
Olin pari päivää maannut, odottanut, kun yhtäkkiä pimeni ja meni sekaisin.
Tuli pikkuaivo infarkti tämän lisäksi.
Siinä meni vähän aikaa. Aloin menettää tajuntaani.
Heille tuli valtava kiire Helsinkiin viedä Töölöön ambulanssilla.
Oli vielä tietyö Kotkan ja Haminan välillä. Ambulanssi joutui ajamaan -
kaikkien pylväiden välistä hirvittävää vauhtia. Se oli äitienpäivän aatto.
Vaimo kutsuttiin mukaan. Tosi riemullinen äitienpäivä.
Mut vietiin sairaalaan. Minulla oli letku päässä ja letku pantiin kurkkuun.
Kuume oli noussut, hengityshalvaus.
Oli kaikkea. Lääkäri sanoi vaimolleni, -
että teidän täytyy varautua, että menetätte miehenne.
"Ei uskalla tehdä mitään. Veitsi ei voi sattua häneen, on kriittinen tilanne.
Mitään ei voi tehdä." Siellä makasin tajuttomana.
Samaan aikaan monet, monet ystävät alkoivat rukoilla puolestani.
Varmaan sadat ja sadat ehkä tuhannetkin.
Siinä käytiin taistelua elämästäsi.
Kyllä. Olin 2-3 päivää aivan tajuton ja makasin vaan.
Sitten tajuttomuuden keskeltä, vaimoni sanoi, että ensimmäisen -
kerran puristin häntä kädestä vaikka silmät eivät liikkuneet eikä suu.
Puristin häntä kädestä ja hän tiesi, että Ossi elää.
Anteeksi minua vähän liikuttaa tämä.
Se on ihan ymmärrettävää ja tärkeätäkin, että kun nähdään -
kuinka lähellä sinä olit kuolemaa. - Kyllä.
Luulen, että siinä käytiin elämästäsi kovaa taistelua.
Kyllä. Jälkeenpäin kuuluu asioita, joita tässä ei ole mahdollisuutta kertoa.
Aika rajujakin juttuja. Oli elämästä ja kuolemasta kysymys -
mutta oli ihmisiä, jotka jaksoivat rukoilla. - Aivan, kyllä.
Raamatussa sanotaan, että rukous, kun se on harras, se on voimallinen.
Kun on tuhansia rukoilijoita niin kyllä se muuttaa laivan suunnan.
Ainoa juttu, haluan kertoa. Se on vähän huvittava Töölön sairaalasta.
Olin siellä 10 vrk maannut. Yksi asia, minkä muistan koko ajasta.
Se, että oli eurovaalit. Vaalivirkailija tuli kysyi: "Haluatko äänestää?"
En pystynyt puhumaan mutta nyökkäsin. Hän kysyi mikä puolue.
Sain jotenkin sen ilmaistua ja kuka henkilö. Sain sen ilmaistua.
Hänhän sen joutui tekemään. Sitten kun hän sen sai niin sanoin: -
"Tämä on nyt näin." Kävi niin, kun olin tuossa kunnossa, -
että se ehdokas ei mennyt läpi. - Ok.
Tämä on ainoa juttu minkä muistan. Mitään muuta en muista.
Sanoit, että sydämessä oli tehtävää. - Kyllä.
Leikkaus, johon ei voitu mennä sen takia, että oli infarkti pikkuaivoissa.
Miten se eteni? - Töölöstä passitettiin takaisin keskussairaalaan Kotkaan.
Siellä hoidettiin ja he tajusivat, että sydän oli niin huono.
Makasin osastolla enkä saanut tehdä mitään, ei nousta eikä muuta.
Taas toimitettiin Meilahden sairaalaan sillä kertaa, -
että minut olisi leikattu sydämen tähden. Tutkiva lääkäri katsoi, -
että näin on mutta katsoi, että minulla oli hengityshalvaus.
Kurkku oli avattu mistä meni letku.
Hän sanoi, että tuo on niin lähellä sydäntä, että infektiovaara on suuri.
Hän ei uskalla leikata. Kurkku pitäisi parantua.
Päässä oleva haava oli mennyt umpeen, missä letku oli.
Sanottiin, että täytyy mennä takaisin ja odottaa. Ei tiedä meneekö 1 vai 2 kk.
Tarkoitti samaa, että jos menee näin kauan on kuin kuoleman tuomio.
Sydän oli lopussa. Tämä oli raju masennus tilanteeseen.
Voi hyvänen aika. Taas ambulanssi vei Kotkaan.
Samaan aikaan Israelissa oli ystäväni Kari Teittinen lääkäri, sydänkirurgi, -
joka oli ollut siellä noin vuoden työkuvioissa.
Jumala alkoi puhua hänelle, että mene ja leikkaa Ossi.
Hän otti yhteyttä vaimooni ja tuli Israelista.
Samana päivänä, kun lensi sieltä Haifasta, Tel Avivista Helsinkiin, -
hän tuli samana iltapäivänä Kotkaan.
Jutteli lääkärin kanssa ja sanoi, että menee Meilahteen.
Ei ollut leikkauslupaa Suomessa, kun oli ollut vuoden Israelissa -
mutta sai sovittua asiat. Seuraavana päivänä hän soitti -tiistaina hän kävi-
"tervetuloa, perjantaina on leikkaus, minä leikkaan." Hän hoiti kaikki.
Hän leikkasi. 4,5 tuntia kesti iso leikkaus.
Toki hänellä oli hyvät avustajat mutta leikkauksen jälkeen -
sydän oli aivan toisenlainen.
Ongelmana oli, että kun oli iso leikkaus ja -
jouduin kyynärsauvoilla kävelemään proteesin tähden, -
sanottiin, että joudun olemaan 2 kk pyörätuolissa.
Vaimoni joutui minua työntelemään. Se oli aika kova juttu.
Miten se leikkaus voitiin tehdä, -
kun ohennuslääkettä piti ottaa siihen infarktiin. - Kyllä.
Kari sanoi, että hän hoitaa kaiken. - Aivan.
Enkä ole viitsinyt kaikkea kysyäkään. Hän kertoi minulle riskit etukäteen.
Sanoin "Joo, riskeistä huolimatta olen valmis.
Olen Jumalan ja sinun käsissäsi."
Taivaallinen Isä hoiti mutta myös ihanasti lääketiede, -
joka on Jumalan lahja, oli käytössä niin kuin Kari, -
meidän entisiä nuoria Kotkasta, on antanut lahjansa Jumalan käyttöön.
Aivan ja oli ilo pitää Kari vieraanani joskus pari vuotta sitten. - Hienoa.
Miten operaatio lähti etenemään, toipuminen ja muut sellaiset?
Jouduin tietysti olemaan Meilahden sairaalassa pari viikkoa, -
jonka jälkeen siirrettiin Kotkaan keskussairaalaan toipumaan.
Siinä oli omia juttuja, koska tasapaino oli hukassa.
Pikkuaivoinfarkti vaikuttaa siihen.
Minulla kun on tämä jalkajuttu, niin en meinannut pysyä pystyssä.
Monet ihan normaalit asiat olivat ihan epänormaaleilta tuntuvia.
Oli inhimillisesti hankalaa.
Mulla oli tietysti vanhan urheilijan sielu ja mieli, -
että yritin harjoitella mitä voin.
Jouduin olemaan vielä pienemmässä sairaalassa viikon, kun oli otettu
suoni tästä jalasta ja siihen oli pantu suojukset ja muut.
Sitten kun pääsin kotiin niin huokasin, että viimeinkin.
Siitä kun pääsin kotiin niin aloin pikkuhiljaa paranemaan.
Minulla oli tietysti kaikki foortit ja muut käytössä, että pysyisin pystyssä.
Opettelin kävelemään.
Oli kuuma kesä, se sujahti nopeasti mutta selvisin siitä.
Syksyllä jouduin käymään lääkärissä usein.
Lääkärihän sanoi, että ei kannata työstä ajatella mitään.
Pikkuhiljaa sydämen pumppausteho parani. Huomattiin, että alkaa -
jotain tapahtua. Lopulta lääkäri sanoi: "Hei nythän tämä on -
yhtäkkiä ihan normaali. Saat tehdä ihan mitä haluat ja voit."
Tasapaino parani. Palasin töihin, kun olin 9 kk ollut sairaslomalla.
Jumala tarvitsi vielä palveluasi valtakuntansa työhön. - Kyllä.
Se täytyy sanoa, että kun makasin sairaalassa.
Ennen ja jälkeen leikkauksen, niin ei ollut suuria sanoja.
Ei valtavaa rukousta. Oli luja luottamus, -
että olen Jumalan kädessä.
Se ei ole tekojen kautta vaan tulee Jumalan -
rakkaudesta ja armosta kaikki mitä sait, kun olit heikko.
Kyllä, tajusin mitä todella käytännössä merkitsee Jumalan armo. - Aivan.
Nyt voit jatkaakin mitä Pyhä Henki sanottavaksi antaa. Ole hyvä.
Siinä tilanteessa oikeastaan tajusin sen asian, -
että ratkaisevaa ei ole se, että joku ihminen tulee ja sanoo, -
että kun minä rukoilen ja teen sitä -
vaan se, että sydän on valmis Jumalan ihmisenä ottamaan vastaan -
se askel mitä Hän minun odottaa ottavan.
Siinä tilanteessa minun piti olla hiljaa, piti ensin levätä väsymys pois.
Sitten alkaa vastaanottaa sitä, mitä Hän tekee.
Hänen parantava voimansa alkoi ilmenemään monessa eri asiassa, -
joita ei ole mahdollisuus kaikkia kertoa.
Sen mahdottomuuden keskeltä sain nousta.
Nähdä, että kun Jumala on läsnä, puhuu ja koskettaa, -
kun Pyhä Henki laskeutuu aidosti ihmiseen.
Sitä ei tarvitse pumpata, ei huutaa ja mesota vaan Hän tekee sen, -
mitä Hän tahtoo. Sain luovuttaa itseni Hänen käsiinsä. Jeesus sanoo: -
"Ei kukaan voi ryöstää teitä minun kädestäni." - Aivan.
Tajusin taas sen, mikä alkulähtö- kohta oli: "Etsikää ensin Jumalaa ja -
Hänen vanhurskautta. Sen ohessa kaikki muukin annetaan."
Jopa fyysinen terveys, voima tehdä työtä, -
jonka kautta voi kertoa: "Jeesus elää."
Uskon, että juuri tämä, mitä sanoit viimeisen kahden minuutin aikana, -
niin se on monelle katsojalle äärettömän tärkeä, lohduttava viesti.
Meidän elämämme on Hänen kädessään, kun antaudumme -
kokonaan Hänelle. - Kyllä. Näin on.
Kiitos Ossi ja Herra siunatkoon elämääsi tänä kolmantena kautena -
ja mitä Hän tulee vielä tekemäänkään. Sitä saamme odottaa. Kiitos. - Kiitos.
Olet juuri katsonut Isännän Pöydässä ohjelman.
Mikäli ohjelmasarja on koskettanut sinua -
voit olla tukemassa ohjelmasarjan tuottamista.
Voit soittaa numeroon 0600-10077
tai voit lahjoittaa pankkitilille ruudussa näkyvällä viitenumerolla.
Kiitos.
Tekstitys: Mauri Porkola