ISANDA LAUAS
Tere tulemast saatesse!
Selles saates kuuleme,
kuidas üks inimene on saanud 2 korda "lisaaega".
Tere tulemast Ossi Könönen! - Tänan!
Meil tõotab tulla huvitav ja põnev saade.
Aga enne veel lühidalt,
kes on Ossi Könönen, kus sa sündisid
ja kus oma nooruspõlve veetsid?
Sündisin 1953. a Kotkas.
Sündisin täitsa tavalises Kotka kodus.
Kotkas käisin ka koolis.
Mulle meeldis väga sport
ja eriti veel jalgpall, mis haaras mind täiega endasse,
nii et mängisin seda kogu oma lapsepõlve ja noorusaja.
Sa astusid üsna noorelt tööellu?
Jah.
Olin 15-aastaselt jooksupoisiks, käies samal ajal ka koolis.
Käisin koolis ja töötasin, kuni mu jalaga juhtus midagi tõsist.
See on huvitav, et sa olid jalgpallur, kasutades usinasti oma jalgu,
aga lõpuks võeti sul üks jalg ära?
Jah.
Olen korduvalt rääkinud,
et olin enne seda üks kiiremaid jooksjaid kogu Kotkas.
Peale operatsiooni aga ütlesin, et olen nüüd kõige aeglasem Kotkas,
sest mul amputeeriti vasak jalg.
- Mis haigus sul oli?
Algul raviti kui jalgpalli vigastust, kui kohe ei teatud, milles asi.
Aga täpsematel uuringutel selgus, et mu reieluus oli tõsine luuvähk,
mis oli selline "noore inimese haigus".
Kui palju seda on Soomes esinenud?
Mind viidi Kotkast Töölö haiglasse. Meid oli mõni, kes seal oli.
Üks Kotka korvpallur lausa suri sellesse haigusse.
Sest ta oli juba 2-3 aastat seda haigust põdenud.
Selle ajaga on juba minek.
Ka sina teadsid, et sa võid sellesse haigusesse surra.
Jah.
Esimesed uuringud tehti Kotka haiglas,
siis uued uuringud Töölö haiglas.
Diagnoos oli ikka sama.
Mu ümber oli 3-4 arsti.
Nad ütlesid, et nad peavad amputeerima.
"Sul on 3 päeva aega harjutada karkudega käimist.
Tõsta vasak jalg üles ja mõtle,
et seda jalga pole peagi enam olemas!"
See oli karm lugu.
Terve jalg läks.
- Sa polnud siis veel usklik? Ei.
Ma olin 18-aastane.
- Sa ei saanud kohe peale seda usklikuks?
Ei.
Sõbrad käisid mind muidugi lohutamas.
Mu jaoks oli karm näha rohelist platsi,
mis oli jalgpalliplats.
See lõhnas nii toredasti.
Kuid kuna ma ei saanud enam joosta, pidin leppima pealtvaataja rolliga.
Küll aga olin mängudel kaasa elamas ja püüdsin olla ka mujal kaasas.
Sõbrad kutsusid mind restoraniõhtutele ja mujalegi.
Seegi asi sai tuttavaks, sest mul oli juba ükskõik.
Aga Jumalal oli plaan, mida mõistad tagantjärele paremini.
Ta saatis otsekui ingli, kes järgnes sulle ja palvetas su eest.
Jah.
Seal, kus ma elasin, käisin tihti väljas kepiga kõndimas.
Alguses olid mul ka kargud.
Seal oli üks vana mees, umbes 85-aastane,
kes ei elanud meie majas.
Ta nägi mind oma aknast, kui ma kõndisin ja mõtles:
"Mis küll selle noore mehega juhtus, et ta niimoodi käib?"
Ta hakkas mu eest palvetama, kuna ta oli usklik mees.
Mingi vanem mees? - Ta võis olla siis umbes 85.
Ta äratati ühel ööl üles. Kokku äratati teda 3 korda.
Ta nägi sellise nägemuse, kus justkui taevast lasti trepp alla
ja ma kõndisin mööda seda treppi kirkuse poole.
Seda näidati 3 korda.
Ta ütles, et see oli tähtis nägemus,
kuna ta polnud kunagi sellest mõelnud.
Peale seda otsustas ta välja uurida, kes ma olen ja kus ma elan.
Ta tegi nn detektiivi tööd ja selgitas selle lõpuks välja.
Ta usklik tütar keelitas isa mitte tulema mu juurde,
kartes, mida neist küll võidakse arvata?
Aga ta ei jätnud järele.
See oli nii tugev nägemus, et ta teadis, et seda tuleb rääkida.
Sellest läks mõni nädal, kui ta mu üles leidis.
Ta ronis üles mu koju.
Ma elasin 4. korrusel ilma liftita majas.
Ta ronis mu juurde vaevaliselt, kepiga.
Ta tuli ja ütles:
"Tahan edastada sulle sellist ja sellist sõnumit."
Ta ei rääkinud väga usuletulekust, vaid jagas minuga seda nägemust.
Olin justkui puuga pähe saanud.
Ma ei saanud mitte millestki midagi aru.
Siis hakkasid ka sina vaikselt mõtlema,
et selles võib midagi olla?
Jah.
Mu elus hakkasid osad välised asjad tasapisi muutuma.
Oli vist november. Ta võis jätta ka mingi jõululehe.
Seda ma vist ei lugenud.
Läks mõni kuu, kui oli juba märts.
Kaevasin raamaturiiulist ühe Uue Testamendi välja,
mida ma polnud terve aasta lahti teinud.
Lehitsesin seda
ja äkki ilmus mu silme ette Matteuse evangeeliumi 6. ptk lõpp,
kus Jeesus ütleb:
"Otsige esiti Jumalariiki ja kõike muud antakse teile pealekauba."
Siis mõtlesin, kuidas olin enne palvetanud vaid hädapalveid:
"Jumal, anna seda ja anna toda! Ära võta mult' jalga ära!
Lase mul olla jalgpallur, lase mul olla edukas."
Ma teadsin, kuidas lehed kirjutasid minust
ja inimesed ülistasid mind.
Ja kui see kõik kokku varises, oli tunne,
et mul pole enam mitte midagi.
Selles olukorras otsustasin minna otsima, kas see on tõsi?
Nädala pärast läksin Kotka vabakirikusse.
Üks välismaalasest jutlustaja rääkis seal Jumala armastusest.
Mõistsin, et mind kutsutakse Jumalariiki sisse.
Kõneleja käskis kõigil püsti tõusta
ja kutsus inimesi üles minema altari ette.
Mõtlesin, et lähen ka.
Samas keegi ütles mulle:
"Ossi, sa oled ju tark mees. Pealegi on homme ka koosolek."
Ütlesin, et ma tahan just nüüd minna.
See on huvitav, et seda ei öelnud keegi inimestest.
Siis kuulsin küsimust:
"Oled sa üldse proovinud proteesiga põlvitada?"
See on huvitav, kuidas hingevaenlane püüab kavalate nõksudega ahvatleda.
Tundub justkui usutav.
Jah. Aga ma ei tundnud teda veel tol ajal.
Nüüd olen õppinud tundma.
Mõtlesin: "Tohoh, kas ongi nii, et peab minema altarile ja põlvitama?
Et alles siis saab usklikuks?"
See kõik oli mu mõtetes kinni.
Hingevaenlane ütles: "Nii ongi."
Siis mõtlesin, mida ma teen, kui keegi tõukas mu liikuma
ja nii ma läksingi altarile.
Seal polnud ühtki inimest, nii et see tõukaja pidi olema ingel.
Märkasin, et ma põlvitan.
Mul polnud mingit probleemi põlvitada.
Üks inimene hakkas mu eest palvetama.
Ta küsis, mida ma tahan?
Ütlesin, et tahan anda oma elu Jumalale.
See suur vaev ja valu, mis oli nädalaid mu sees olnud
ja mille osas arvasin, et mu süda on haige,
see valu võeti mu seest ära.
Mu südamesse tuli mõnus rahu.
Juba samal õhtul laulsin noortekooris, sest sõbrad palusid.
See kogemus oli sul nii tugev ja konkreetne,
et mäletad seda elu lõpuni?
- Jah.
Kõige tipp oli see,
et tahtsin järgmisel hommikul, pühapäeval,
minna kirikusse kuulama, mida Jumal räägib?
Seal oli sama kõneleja. Ta oli Taanist.
Ma ei saanud küll paljudest asjadest aru
ja inimesed tundusid mulle inglitena.
Hiljem märkasin, et neil polnud tiibu selja taga,
aga siis sel hetkel näis niimoodi.
Peale koosoleku lõppu jäin sinna istuma. Kiiret polnud kuhugi.
Äkki märkasin, et üks vana käsi on mu õla peal.
Mind õnnistatakse ja mu eest palvetatakse.
Kui palvetamine lõppes,
pöörasin ümber ja nägin, et sel mehel oli kepp käes.
Teine käsi oli mu õla peal.
Tõstsin pilgu - see sama vana mees, Vihtori,
kes umbes pool aastat varem
oli käinud meil oma nägemusest rääkimas.
Ta oli seal ja õnnistas mind Jumalariiki sisse.
See oli üks punkt protsessis,
mille Ta oli Jumalalt sinu suhtes ülesandeks saanud.
Jah. Ta ei öelnud sõnagi selle kohta, kust kirikust ta on.
Jumal oli just nii meid kokku juhtinud.
Me kallistasime teineteist
ja rõõmustasime selle üle, mida Jumal tegi.
Siit see kõik algaski.
Olen saanud seda kogeda, et kui otsin esiti Jumalariiki,
siis kõige muu saan pealekauba, mida mul elus vaja läheb.
Sa töötasid siis mööbli alal?
Olin algul autode alal.
Kuid siis kutsus üks usklik mees mind oma firmasse.
Suundusin mööbliärisse ja töötasin seal.
Olin usklikuks saades 23-aastane.
- Millal see oli? 1976. aastal.
Umbes 10 aastat tegid tööd ja siis tuli kutse vaimulikule tööle?
Varsti peale seda käisin piiblikoolis ja mujal.
Samas tegutsesin ka ärielus.
Päris 80-ndate alguses läksin Haminasse koguduse tööle.
Olin seal 3 aastat, misjärel läksin Kurikkale Pohjanmaal,
kus olin 4 aastat töötegijana Jumala Sõna kuulutamas.
1987. a kutsuti mind Kotka vabakirikusse töötegijaks.
Nüüd olen seal töötanud juba peaaegu 30 aastat.
- Pikk aeg.
Sa said kolmanda lisaaja oma eluks.
Mida sa sellest rääkida tahaksid,
kuna pastorina on sul ju mitmed asjad selgeks saanud.
Jah.
Ma tulin Kurikkast, vaimuliku ärkamise keskelt.
Seal oli väike kogudus,
mis kasvas järsult 50 usklikuks saanu arvelt.
See oli suur õnnistus ja kogeti suurt rõõmu,
kuigi füüsiliselt olin üsna väsinud.
Olin rajanud ka uue koguduse Kauhajoele,
millega oli palju mässamist.
Aga innukust mul jagus
ja me pidasime vähemalt 9 koosolekut nädalas.
Kogu aeg oli väga kiire ja noor mees vaba aega ei vajanud.
Vähemalt nii ma arvasin.
Kui tulin Kotkasse, oli siin natuke teistsugune olukord.
Sel hetkel polnud ärkamisest midagi teada.
See oli olnud varem.
Õhkkond oli palju külmem ja kõledam. See oli palju suurem kogudus.
See oli suur väljakutse hakata seal tööd tegema.
Olid vanemad koguduse liikmed ja muud rahvast.
Püüdsin leida tasakaalu.
See polnudki nii lihtne.
Aga Jumal oli selle taga ja ma sain aru, et siin ma olen.
Nägin, kuidas eriolukordadest tulnud inimesed
said usklikeks.
Nägin, kuidas mõned tervenesid, kuigi inimlikult oli see võimatu.
Aga mitte kõik.
Aga su elu ähvardas lõppeda umbes 3 aastat tagasi.
Mis juhtus?
Olin 2014. a väga haige.
Olin aegajalt haiguslehel.
Enamaltjaolt raviti mul reflukshaigust ja mul oli ka kõhuga probleeme.
Mul polnud enam jõudu ja jaksu.
Oli igatpidi väga paha olla.
Mu töötervishoiuarst kahtlustas südant,
aga kuna käisin ujumas, siis ta arvas, et see ei ole ikka süda.
Aga mul polnud ühte jalga ja ma ei suutnud õieti käia.
Samas kõnnitesti mulle Kotkas ei tehtud.
Olin haiguslehel, aga see ei toonud mu ellu paranemist.
Siis sattusin haiglasse uuringutele,
kus üks arst avastas ühe testiga,
et see peab ikka olema südamega seotud.
Mind saadeti otsekohe uuringutele,
kus tõdeti, et mu südame 3 soont on umbes.
Südame pumpamise efekt oli 15% võrreldes normiga.
Olin omadega täitsa otsakorral.
Samas aga pidasin end sitkeks inimeseks,
arvates, et ma pean jaksama.
Aga ma ei jaksanud.
Olles haiglas, öeldi, et on opereerida vaja.
Ootasin paar päeva
ja siis läks silme eest kõik pimedaks ja ähmaseks.
Lisaks kõigele tabas mind väike ajuinfarkt.
Mõne aja pärast kaotasin teadvuse.
Siis pidid nad mu kiiresti Helsingi Töölö haiglasse viima.
Kiirabiauto kihutas päris kiiresti Kotkast Helsingisse (u 130 km).
Mu naine oli minuga kaasas.
See oli päev enne Emadepäeva. Ta kutsuti kaasa.
Tore Emadepäev ikka küll!
Mind viidi haiglasse.
Mul oli mask peas ja voolik pandi kurku.
Mul tõusis palavik.
Mu hingamine halvenes.
Arstid hoiatasid mu naist,
et ta oleks valmis oma mehe kaotuseks.
Nad ei julgenud midagi teha.
Nuga ei tohtinud mu kehasse sattuda.
Olukord oli ülimalt kriitiline ja mitte midagi ei saanud teha.
Nii ma seal teadvusetult lamasin.
Samal ajal hakkasid paljud mu sõbrad mu eest palvetama.
Kindlasti sajad ja isegi tuhanded.
Sinu elu eest käis suur võitlus.
- Jah.
Lamasin 2-3 päeva täiesti teadvusetult.
Siis aga pigistasin oma naise kätt nagu mu naine rääkis.
Aga mu silmad ja suu ei liikunud.
Pigistasin kergelt ta kätt ja ta teadis, et Ossi elab.
Vabandust, see ikka väga puudutab mind.
- Täitsa arusaadav.
Siinjuures on oluline mõista, kui lähedal sa surmale olid.
Jah.
- Usun, et su elu pärast käis kõva madin.
Jah. Hiljem kuulsin asju, millest kõigest pole võimalik rääkida.
Olid väga kriitilised olukorrad, kus oli elu ja surma küsimus.
Kuid ometi jagus inimesi, kes jaksasid mu eest palvetada.
Nagu Piibelgi ütleb, et harras palve on tugev palve.
Kui palvetajaid on tuhandeid, siis see kui muudab laeva suunda.
Tahan üht lugu jagada. See on lõbusam.
Olin Töölö haiglas, kus lamasin 10 ööpäeva.
Mäletan vaid ühte asja kogu sellest ajast.
Olid europarlamendi valimised.
Valimiste ametnik tuli mu juurde ja küsis, kas tahan hääletada?
Ma ei suutnud rääkida, kuid noogutasin, et tahan.
Siis ta küsis, mis partei ja kes isik?
Suutsin need talle ära öelda ja ta märkis need ära.
Siis, kui ta need sai, ütlesin talle: "See on nüüd kindel laks!"
Aga juhtus nii, et kui juba terve olin, siis see kandidaat ei saanudki valituks
See on ainuke lugu, mida ma mäletan.
Midagi muud ma ei mäleta.
Nagu sa ütlesid, oli sul südamesoonte ummistus.
Pidi opereerima.
Aga seda ei julgetud teha, kuna sul oli väike ajuinfarkt.
Kuidas asi edasi läks?
See oli põnev.
Töölö haiglast saadeti mind tagasi Kotka keskhaiglasse.
Seal mind ka raviti, kuni saadi aru, et mu südamega on väga halvad lood.
Lamasin seal osakonnas
ega saanud midagi teha, tõusta või käia.
Siis toimetati mind Meilahti haiglasse, et opereerida seal mu südant.
Mind uurinud arst ütles, et seda peab tegema,
aga siis ta nägi, et mul oli ka hingamishalvatus.
Mu kõri ei saanud avada, kust voolik jooksis.
Ta ütles, et see on südamele nii lähedal,
et infektsioonioht on väga suur.
Et ta ei julge küll veel opereerida,
kuna kõris olev haav peaks enne ära paranema.
Peas olev haav, kus samuti voolik oli, oli ka ummistunud.
Aga öeldi, et pean minema tagasi ja ootama.
Ei öeldud, kui kaua? Kas kuu, kaks kuud?
See tähendas sama,
et kui nii kaua läheb aega, on see kui surmaotsus,
kuna mu süda oli täitsa läbi.
See tõi kaasa tohutu masenduse ja kiirabi viis mind tagasi Kotkasse.
Samal ajal oli mu sõber Kari Teittinen Iisraelis.
Ta oli arst ja südamekirurg,
kes oli seal olnud tööasjus umbes aasta.
Jumal hakkas talle rääkima.
"Mine ja opereeri Ossit!"
Ta võttis mu naisega ühendust ja tuli Iisraelist Soome.
Ta lendas Tel-Avivist Helsingisse ja samal pealelõunal tuli ta Kotkasse.
Ta rääkis arstidega ja ütles, et läheb Meilahti haiglasse.
Tal polnud siis operatsiooniluba Soomes,
sest ta oli olnud aasta aega Iisraelis.
Aga ta jõudis asjades kokkuleppele,
nii et ta helistas mulle järgmisel päeval:
"Tere tulemast, reedel on operatsioon! Mina opereerin."
Ta oli kõik korda ajanud.
Ja nii ta opereeriski.
Tegu oli suure operatsiooniga, mis kestis 4,5 tundi.
Loomulikult olid tal ka head abilised.
Aga peale seda operatsiooni ma mõistsin,
et mu süda oli hoopis teine.
Aga probleem oli selles, et tegu oli suure operatsiooniga
ja kui ma varem käisin proteesi tõttu karguga,
siis nüüd öeldi, et pean vähemalt 2 kuud olema ratastoolis
ja mu naine peab hakkama mind lükkama.
See oli karm asi.
Kuidas nad aga said opereerida,
kui pidid infarkti tõttu ka teisi rohtusid võtma?
Kari ütles, et ta korraldab kõik ära.
Ma kõike ei küsinudki.
Ta selgitas mulle enne kõiki võimalikke riske.
Ütlesin, et olen hoolimata riskidest valmis.
"Ma olen Jumala ja sinu kätes."
Ehk Taevaisa hoidis ja ka arstiteadus, mis on Jumala and, oli kasutusel.
Me endised Kotka noored
on andnud oma annid Jumala kasutada.
- Mul oli au vestelda Kariga siin saates paar aastat tagasi.
- Kuidas su operatsioonist toibumine ja kõik muud asjad läksid?
Olin Meilahti haiglas paar nädalat.
Siis viidi mind üle Kotka keskhaiglasse.
Seal olid omad nüansid.
Mul oli tasakaal täiesti kadunud, kuna väike ajuinfarkt mõjutas seda.
Mul oli ka probleem jalaga, nii et ma ei püsinud enam püsti.
Mitmed normaalsed asjad tundusid ebanormaalsetena.
Inimlikult oli mu olukord räbal.
Kuid mu sees oli sportlase hing ja meel,
nii et püüdsin harjutada, mida sain.
Tasapisi olin veel nädala jagu ühes väiksemas haiglas,
sest mu jalast võeti veresoon ja asemele pandi mingid kaitsed.
Kui koju sain, ohkasin lõpuks kergendatult.
Koju jõudes hakkasin tasapisi paranema.
Mul olid kõik vahendid,
mille abil püsti püsida ja käima õppida.
Oli kuum suvi, mis läks kiiresti mööda.
Elasin selle üle ja hakkasin sügisel sagedasti arstide vahet käima.
Arstid ütlesid, et tööst ei maksa veel mõeldagi.
Tasapisi südamepumba efektiivsus paranes.
Märgati, et nüüd hakkab midagi toimuma.
See oli tore, kui arst lõpuks ütles: "Nii, see asi on nüüd normis. Su süda!
Sa võid teha, mida tahad!"
Tasakaal paranes ka ja ma läksin tagasi tööle.
Olin haiguslehel kokku 9 kuud.
Jumal vajas sind veel oma riigi teenistusse.
- Jah.
Aga peab tõdema, et kui seal haiglas lebasin -
nii enne kui peale operatsiooni,
siis ma ei teinud suuri sõnu ega palunud suuri palveid.
Mul oli vaid kindel teadmine, et olen Jumala kätes.
See ei tule tegude kaudu,
vaid Jumala armu ja armastuse kaudu.
Kõik see, mille sa said, kui sa olid nõrk.
Jah. Ja siis ma mõistsin, mida tähendab praktikas Jumala arm.
Nüüd võidki öelda vaatajatele,
mida Jumala Vaim su südamele paneb.
Selles olukorras mõistsin, et otsustav pole üldse see,
et keegi tuleb ja ütleb: "Nüüd ma palvetan
ja teen seda või toda."
Vaid see, et mu süda on Jumala inimesena valmis
võtma vastu see samm, mida Jumal minult ootab.
Selles olukorras pidin olema vait.
Pidin esmalt oma väsimusest välja puhkama,
ja alles siis sain hakata võtma vastu seda, mida Tema teeb.
Tema tervendav vägi hakkas ilmnema nii mitmeski asjas.
Nendest kõigist pole praegu võimalik rääkida.
Selle võimatuse keskelt sain tõusta ja näha,
et kui Jumal on ligi ja kui Ta räägib ning puudutab,
siis Püha Vaim langeb ehedalt inimeste üle.
Seda pole vaja pumbata, hüüda jne., vaid Ta teeb seda, mida Ta tahab.
Nii et ma loovutasin end Tema kätesse.
Jeesus ütles, et keegi ei saa meid röövida Tema käest.
Siis mõistsin seda, mis oli mu lähtekoht -
otsige esiti Jumalat ja Tema õigust, siis kõike muud antakse teile pealegi!
Isegi füüsiline tervis ja vägi teha seda tööd,
mille kaudu võin teistelegi rääkida, et Jeesus elab.
Usun, et see, mida sa viimase paari minuti jooksul ütlesid,
on mitme vaataja jaoks ääretult tähtis ja lohutav sõnum sellest,
et lõppude lõpuks on me elud Tema kätes,
kui me Talle täielikult andume.
Just nii see on.
Aitäh, Ossi
ja Jumal õnnistagu sind ja su elu täna, kolmandal lisaajal
ja ka siis, kui tulevad uued pöörded. Seda me võime oodata.
Aitäh!
Kui soovid toetada Eesti TV7 tööd, helista 900 1777 (kõne hind 7 euri)
Võid annetada ka pangaülekandega, leides me andmed www.tv7.ee Aitäh!
Tõlge: Raul Jürimaa