ISANDA LAUAS
Tere tulemast Mikko Takala! - Aitäh!
Enne saadet rääkisime su elust,
mistõttu proovime siis nüüd mõned verstapostid kokku võtta.
Üks selline verstapost pärineb su varasest lapsepõlvest.
Seal oli asju, mis jälitavad sind kuni tänase päevani.
50-ndate lõpus kohtusid mu vanemad Riihimäel.
Ema elas ühes väikeses maakohas ja isa oli allohvitseride koolis.
Noor mees, veri vemmeldas... ema jäi varsti lapseootele.
Paaris peres oli samasugune lugu juhtunud.
Tollases ühiskonnas oli olukord ja suhtumine selline,
et tuli abielluda ja kodust minema minna.
Nii see noorpaar läkski last ootama ühte Helsingi üürikorterisse.
Ma sündisin oktoobris nö "tööõnnetuse" tagajärjel.
Traagiline kogu asja juures on see,
et kogu see asi polnud üldsegi nii õnnelik.
Mu emal vedas psüühiline tervis alt.
Olin 9 kuune, kui isa viis meid koos emaga
järgmisel suvel vanavanemate juurde.
Nad elasid Riihimäel väikeses maakohas.
Seal sain oma vanavanemate 4-ndaks lapseks.
See oli parim, mida väike laps võis tollal saada.
Aga sellest tekkisid mu elus nö kaks eri teed.
Nad on minuga kaasas käinud ja mu elu ka mitmeti mõjutanud.
Kui see tänapäeval selline "tööõnnetus" juhtub,
otsustatakse sageli abordi kasuks.
Kuid sa võid tänada Jumalat, et said siiski sündida.
Jumala jaoks polnud sa mingi "tööõnnetus".
Kui sa 9 kuusena oma vanavanemate juurde läksid,
kuidas su suhe oma vanematega peale seda jätkus?
Isa jätkas oma elu Helsingis.
See oli kummaline lugu,
et mul oli bioloogiline isa, keda ma kutsusin isaks
aga kes ennekõike oli mulle kui Helsingi ristionu,
keda eriti palju näha polnud.
Ema oli tihti väsinud.
Hiljem sain teada,
et ta oli olnud mõne kuu ka psühhiaatriahaiglas.
Nad olid vana aja usklikud inimesed.
Mulle õpetati õhtupalvusi
ja sel ajal olid ka seltsid, kus lauldi vaimulikke laule.
Meil alati palvetati ja vahel loeti ka Jumala Sõna.
See oli täitsa hea kodu, aga mu ema ja isa olukord...
Nad olid küll ametlikult abielus,
aga tegelikkuses omavahel ei suhelnud.
Kui kaua su ema ja isa elasid?
Ema olukord lõppes sellega,
et jaanilaupäeval, 1963 juhtus rongiõnnetus, kus ta suri.
Isa elu läks edasi
ja ta üritas korduvalt luua toimivat mehe-naise suhet.
Aga ükski neist ei toiminud kahjuks.
Siis mind jäetigi ametlikult vanavanemate hoolde.
Olen hiljem kuulnud seda ja ka vanavanematega arutlenud,
et seda hoiti mu eest saladuses kuni mu 18 aastaseks saamiseni,
et mu ema surm oli tegelikult enesetapp.
Peaksin ütlema televaatajate ees, et selline valetamine -
ma nimetan seda valetamiseks,
sest see tundub sellisena.
aga samas nii palju kui võimalik, siiski seda nagu asjad tegelikult on.
Sest külas teadsid kõik, kuidas asjad tegelikult olid.
Mulle esitati imelikke küsimusi. Mu puhul imestati millegi üle jne.
Samal ajal läks mu isa elu nii, et ma olin 12 aastane
ja siis tuli sõnum otsekui välk selgest taevast,
et isal lõhkes 33 aastaselt peas veresoon ja ta suri.
Kui vaadata su varajast lapsepõlve,
ei saanud sa ei ema ega isa süles olla.
Ja siis need haavad, mis tulid,
kui kuulsid ema rongi alla jooksmisest.
Lisaks kõik muud negatiivsed asjad,
nii et sa said nooruses tugevad haavad.
See on õige. Sai korduvalt nutetud.
Ehk siis koolis oli mul halvim päev just Emadepäev.
Sest just enne seda tegid kõik lapsed koolis emadepäeva kaarti.
Aga mina nutsin samas kõrval.
Siis ma leppisin õpetajaga kokku, et kuigi ma ei tee kaarti emale,
teen selle vanaemale.
Ja siis püütigi parandada, et just vanaemale.
Aga piisas juba sellest, kui öeldi sõna ema.
Hakkasin juba selle peale nutma.
See oli see tühjus, mille peaks täitma armastus, enesekindlus
ja muud julgustused, mida laps vajaks kasvamiseks ja arenguks.
Nendest jäi vajaka.
Aga mingil moel on need su ellu hiljem tulnud.
Nii on läinud jah.
Veel see, et 60-ndate lõpu kool oli selline-
see oli nagu oma kodu.
Väärtused olid samad.
Aga kui ma 10 aastasena poistegümnaasiumisse läksin,
pidin kiiresti õppima teiste poistega läbi saama,
olema sõbraks.
Sa pidid olema tubli nii spordis kui ka muudes asjades.
Samuti pidid õppima suitsetama - muidu polnud nende seltskonnas.
Pidid otsima enesekindlust spordist ja muudest asjadest.
Sa said häid kohti
ja see võis olla ka üks tagant utsitaja.
See on õige.
Olles gümnaasiumis,
hakkasid sa muganduma kamba väärtuste järgi.
Milline aeg see oli?
Leerikooli ajal tegin ma väga selge usuotsuse.
Ja ka siis, kui olin koguduse noorte seas.
Aga siiski oli vahel selliseid perioode,
kus käisin rohkem diskodel ja vähem kirikus.
Teinekord oli jälle vastupidi.
Samuti olid ka mitmed õllejoomised. See oli vastuoluline aeg.
Sinust sai Riihimäel üliõpilane, aga mis peale seda juhtus?
Jäin juba poistegümnaasiumis istuma.
Sest selles koolis pidi iga poiss vähemalt korra istuma jääma.
Nii minagi.
Olin gümnaasiumis. Hakkasin ka tüdrukutes käima.
Sealt leidsin omale ka praeguse naise Outi.
Me hakkasime läbi käima
ja peale sõjaväge läksin õppima kasvatusteadusi.
Outi läks õppima lasteaia kasvatajaks
ja kui ta kooli lõpetas, otsustasime 1982 a pere luua.
Aasta pärast sündis meil ka esimene laps.
Kokku on meil 3 last.
80-ndate algusest hakkaski me pere kasvama.
Kus sa perele leiba teenima hakkasid?
Ma olin toimetaja, sporditoimetaja. Olin seda üsna pikka aega.
Aga kord sain telefonikõne kursuste keskusest.
Praegu nimetatakse seda Täiskasvanute Koolituskeskuseks.
Mulle pakuti tööd, kus pidin viima läbi kursust
koolis õpingud peatanud noorsootöötajatele,
kes olid kõige halvemas olukorras.
Nad küll teadsid, et olen ebapädev,
aga olukord oli selline, et kedagi teist neil ka saada polnud.
Kursus oli just alanud
ja üks psühholoogi haridusega inimene läks ära.
Läksin sinna ja esimene asi, mida nende noorte puhul kogesin,
oli see, et õpetussuund tuli visata üle parda.
Sellest polnud mingit kasu.
Tuli asuda nende noorte kallale ja asetada end nende ellu.
Võiksin rääkida ühe lõbusama loo sellest.
Seal oli üks vana uksehoidja,
kes nägi, kuidas noori hakkas tulema.
Sinna tuli noori nii keevitusse kui majanduskursustele.
Ja kui noored tulid, olid nad nii kirjud ja värvilised.
Juuksesalgud olid nii ja naapidi. Oli ka punkareid.
Neid tuli sel ajal palju.
Ja kui need poisid ja tüdrukud uksest sisse tulid,
vaatas see uksehoidja neid väga halvustava pilguga
ja hakkas kurjalt vanduma: "Mis paganama linnuparv siia tuli!?"
Need olid ju su nn kliendid.
Olid jah kliendid.
Selle nn kirju linnuparve olukord oli tegelikult üsna vapustav.
Nad vajasid midagi muud peale traditsioonilise õppekava.
Sealt me hakkasimegi kursuste kaupa nende elu üles ehitama.
Et mida nad võiksid teha oma elus.
Olid sa ju isegi elus haiget saanud
ja teadsid, mis tunne see on.
Teadsid sa, et ka neil oli mitmesuguseid haavu
ja nad polnud näinud sellist lapsepõve,
mis oleks nad teistsugusteks teinud?
Inimest valmistatakse selle aja jooksul üsna mitmel moel.
See valmistamine pole pelgalt see, et meil on mingi mõistuslik osa
ja me oleme täiuslikud ja head.
Vaid üsna tihti on Jumala tee just see,
et Ta kasutab meie rikutust omal moel.
Ma asetasin end nende olukorda
ja hakkasin tegema tööd hoopis teistmoodi,
kui mulle ülikoolis õpetati.
See aeg sai olla ka Jumala kool sinu jaoks,
et kui sa neid nägid ja teadsid südames ka neid haavu,
siis said seda teraapiat ka endale.
Kindlasti.
Ma olen rohkem õppinud teraapiat
ega pea enam otsima kliente oma tarbeks.
Õnneks oli see koolitus. See oli kursus.
Aga see on selge,
et muidugi toimib see asi mõlemas suunas.
Mu jaoks oli väga tähtis,
et need inimesed leiaksid ühiskonnas oma koha.
Ja et nad saaksid oma asjadega hakkama
ning oleksid edukad.
Et nad liiguksid alati edasi. See oli mulle tõesti suur südameasi.
Piiblis on kirjas, et Jeesusel oli kaastunne inimesi toita.
Ka sul tekkis kaastunne, et sa tahtsid aidata.
Kutse kõrvalejäänute ja eri moel haavatute suhtes
oli mul eriti tugev.
Ja mis tahes akadeemilised asjad, mida olen õppinud või teinud -
ma ikka märkan seda, et olen siiski "rahvamees".
Ja samas armastad sa ka kätega tegutseda.
Sa oled ehitanud 3 maja. 2 täitsa uut ja ühe ümber ehitanud.
See viitab sellele, et oled just kätega rahvamees.
Ma väärtustan väga neid inimesi, kes mitte lihtsalt ei jama ega mängi,
vaid ka tegelikult teevad midagi.
Näiteks naised, kes teevad selliseid asju,
mida ma nägin ja kogesin oma vanaema tegevat.
Ta tegi süüa, hoidis lauda korras.
Samuti müüs ta kanamune ja piima ning kohtus inimestega.
Vanaisa tegi metsa -ja põllutöid ning palju muud.
Ma olin nende tööde juures kaasas. Selline oli elu.
Me ajasime juttu ja tulime kõigega toime.
Mul oli uhke praktilise elu näide - niimoodi vastutustundega elataksegi.
See on elu tõsiasi, et palju loeb see, milline on meie oma elu tunnistus.
Just praktilisel tasandil.
Et ei jamata ega tehta lihtsalt nalja. Samuti ei räägita teoreetilisi jutte.
Sellest on kasu, aga see peab olema protsess.
Me rääkisime Täiskasvanute Koolituskeskusest.
Sa kirjutasid selle kohta ka väitekirja.
See oli kui teoreetiline lugu,
millest samas sai kui üks verstapost su elus.
Sellest sai uuenduslik väitekiri,
kus nimelt näidatakse neid linnukarva noori.
Neid oli 10-11 tükki.
See juhtis elu sellisele tõusukiirendusele.
Ja samal ajal vallandusid ka asjad,
mida Jumal oleks tahtnud minu elus teha.
Sa läksid poliitikasse ja sul läks hästi nii sel alal,
kui mõnel muul alalgi.
Edu saatis sind neil maistel aladel nii palju,
et tõusid väga kõrgele tasemele
mis samas tõmbas sind Jumalast hoopis kaugemale.
Sest Jumal oli koos sinuga juba leerikoolist peale.
Aga siis said valitsevaks teistsugused vaimsed jõud.
Räägi neist mõne sõnaga.
See ühiskonna tipus olemine oli imeline asi.
Ma olin poliitikas.
Ühel mu kaaslasel oli üle 700 hääle, mul oli 350 häält.
Lõpupoole oli hääli palju vähem.
Hiljem liitusin Vabamüürlastega.
Esimese vande vandumise järel käisin nn lambanaha järgi,
mille hiljem pidi andma tulevasele lesele.
Ehk kui ma suren, siis mu tulevaselt leselt
tullakse nõudma seda lambanahka mingite rituaalsete toimetuste tarbeks.
Seejärel ma enam sinna ei läinud. Mul hakkas nii halb.
Teine asi oli see,
et ma olin 20 aastat harrastanud karated.
Mul oli musta vöö tase.
Siis hakkasin käima Zen-i teel, mis ütleb,
et kõik jumalad ja kõik jumalused viivad sama sihini.
Sellel teel käies kogesingi kiiret ametialast tõusu.
Raha tuli uksest ja aknast.
Mul oli igati hea olla, aga siin sees oli kohutav valu.
Siis oli mul üks kampaania ja mu jõuvarud said otsa.
Seejärel kogesin tugevat vaimset uuendust
ja ma hakkasin otsima just Jumala teed ja abi oma ellu.
Seisin silmitsi ka vaimsete jõudude reaalsusega
ja seda üsnagi karmil moel.
Minnes pimedusest valgusesse oli tee peal suur võitlusväli.
Seda sa kogesid, aga tänu Jumalale, et Ta viis sind õigele poolele.
Viis jah. Mul oli usust olnud seni selline arusaam,
et luteri usk on see kõige õigem.
Nelipühilased ja muud vabakirikud olevat sellised ebamäärased.
See oli see, mida ma mõtlesin.
Et need on täitsa hullud ja pöörased.
Et nendega ma ei taha mingit tegemist teha.
Ei tahtnud isegi kuskil nelipühikirikus külaski käia.
Aga Jumala huumorimeel on selline, et Ta saatis mulle uuenduse
just nimelt nelipühi vanemate vennaskonna kaudu.
Selline kooliaeg kestis 2,5 aastat.
Jumal saatis iga 3-4 kuu tagant uue õpetaja
ja võib öelda seda, et osa neist olid selgelt Jumala prohvetid.
Ta saatis nad mind õpetama ja mind edasi viima.
See tee on sind Jumalale lähemale viinud.
Seda on näha ka me vestlusest.
Nüüd aga oled rahvusvahelises Aafrika koguduses
ja otse selle vanematekogus.
Jah. Olen seal koos oma naisega.
Riihimäel on nigeerlaste loodud rahvusvaheline kogudus.
Siis, kui vestlesime piiskop Thomas Isaciga,
kogesime tugevalt, et nüüd on aeg kaasata end sellesse teenistustöösse.
Nelipühilaseks ma ei hakka. Ma olen "ühiskristlane".
Kui ma olen kõlblik "ühiskristlasena",
pole ma enam luterlane ega nelipühilane,
vaid ma olen Jeesuses Kristuses.
Kui ma sellisena kõlban, tulen ja olen seal.
Nad kutsuvad vanematekogus olijaid pastoriteks.
Mina vastu, et ok, ma võin ju olla selline asjaarmastaja pastor.
See on selles juhtrühmas olemas.
Kui sa näed seda Aafrika kultuuri ja nende jumalateenistusi
ning võrdled neid nüüd Soome samade tegevustega,
siis kindlasti on seal palju erinevusi?
On küll. On väga märkimisväärne, et soomlane on selline jäik ja tuim.
Aga nemad on hoopis sellised energilised.
See on nii vaba. See on see, mida ma neis väärtustan.
Nende jaoks on Piibel tõde. Nagu mullegi.
Nende jaoks on Jeesus tõde, nagu minugi jaoks.
Nende jaoks on Püha Vaim tõde, nagu minugi jaoks.
Jumal on loonud neid samamoodi nagu mindki.
Neil on tugev igatsus hingede päästmise järele
nagu minulgi.
See on nende viis tegutseda ja see toob sinna "hapnikku" juurde.
Ma olen vaba vaatama nende tegevust.
Ma pole mingi tantsija,
aga nad õpetavad, et see on patt, kui ei tantsi.
Aga nüüd palun ütle vaatajatele, mida Jumala Vaim sulle öelda annab.
Tahan rääkida ühe nägemuse.
Umbes 5-6 aastat tagasi näitas Jumala Vaim mulle hauakive.
Siis öeldi, et ära mine siia! Mine edasi!
Siis näidati, et oli külviaeg. Näidati ilusaid põlde.
Seal oli vanaaegne põllumees, kes viskas vakast seemneid põllule.
Mu üle tuli rõõm.
Ma mõistsin, et ta on nagu karjane, kes külvab.
Ja siis viidi mind lähemale ning mu peale tuli kohutav mure.
Jälle pannakse väetist, aga mitte seemet.
Mõistsin, et see tähendab seda,
et enam ei külvata evangeeliumi seemet.
Siis tuli kolmas pilt.
Taevast hakkas sadama alguses üks, kaks ja kolm piiska.
Siis ikka rohkem ja rohkem, kuni lõpuks tuli paduvihm.
Ja vihma sees tulid ka kuldsed terad, mille peal oli õli.
Need langesid kuhu tahes - kividele, kändudele, võsudele.
Neis oli õli ja jõudu ja nad hakkasid kasvama.
Seda ma ütlen usus Jeesusesse Kristusesse -
nii saab juhtuma mu usu järele. Meile tuleb ärkamine.
Me saame selle vastu võtta ja soovime,
et üha enam sekulariseeruv Soome võiks võimalikult varsti
saada tundma kõikväelist vabastajat.
Aitäh, Mikko, et rääkisid avameelselt oma elust,
kuigi ainult osa sellest sai käsitletud.
Aga midagi me siiski saime
ja olgu see nüüd seemneks vaatajatele!
Aitäh sulle!
Aitäh ja õnnistusi kõigile vaatajatele.
Kui soovid toetada Eesti TV7 tööd, helista 900 1777 (kõne hind 7 eur)
või anneta pangaülekandega,
leides me andmed kodulehelt www.tv7.ee
Täname!
Tõlge: Raul Jürimaa