ISANDA LAUAS
Tere tulemast saatesse.
Selles saates tuleb palju juttu Ida-Euroopa maadest,
eriti mustlasmisjonist noorte keskel.
Tere tulemast Veikko Heikkala! - Aitäh!
Aitäh, et tulid siia saatesse.
Alustame sellest, kes on Veikko Heikkala?
Veikko Heikkala on Veikko Heikkala!
02.02.1972 kell 23 õhtul andsin oma elu Jeesusele.
See oli Suolahtis rannamajakeses, kui põlvitasin voodi äärde.
Mu onupoeg Hemmo tuli mu juurde ja pani mulle käed peale.
Ma ju ei osanud panna käsi risti, ega osanud palvetada.
Ei teadnud ka, kuidas saada Jumala lapseks,
aga üht ma teadsin, et ma olen patune.
"Vajan Sind, Jeesus, kui Sa oled olemas."
Jeesus muud ei vajagi.
Hemmo kuulutas mulle,
et mu patud on Jeesuse nimel ja Tema vere läbi andestatud.
Siis hakkas mu südames helisema ilus lauluke.
Ma ei teadnudki, et selline on olemas.
"Oi, milline Jumala arm on olla Jumala laps ja pärija"
"Ma saan sõnumit edasi viia".
Sellega sain päästekindluse,
aga kui Hemmo või keegi muu oleks küsinud, mis minuga lahti on,
poleks osanud midagi muud öelda,
kui et olin just äsja patune ja lootuseta.
Mul oli rahutu tunne ja igatsesin midagi paremat.
Aga nüüd ongi mul parem. Mul on rahu südames.
Ilmselt olen Jumala laps.
Kui keerame aega tagasi, siis mis õieti juhtus?
Sa polnud õppinud teoloogiat, sa polnud pärit usklikust kodust
ja sul polnud usust mingit arusaama.
Lisaks kõigele jäid sa 7 aastasena orvuks.
Ema majanduslik olukord oli põhja käinud.
Elatusite suht vähesest.
Kuid äkki kogesid, et sinusse on tulnud uus elu.
Sinna polnud vaja õpetuslikke asju, vaid Püha Vaimu puudutust.
Püha Vaim muutis teiseks. Tuli selline teadmine ja tunne.
Ma praegugi ei oska seda seletada. Ma olen Jumala laps ja pärija!
Teadsin, et tahan hakata midagi tegema,
aga ei teadnud, mida just.
Seejärel tekkis sul Jumala Sõna kuulamise nälg.
Võib öelda jah.
Kui mulle anti Piibel, siis ma lugesin seda
ja joonisin eri värvidega alla mitmeid kirjakohti.
Mida võimsam koht tundus, seda võimsamad olid värvid.
Varsti oli kogu Piibel neid allajoonimisi täis.
Kui õhtul magama läksin, tegin lihtsa lükke -
panin Piibli padja alla, ja palusin:
"Kallis Jeesus, lase oma sõnal tulla öösel mu südamesse nii,
et ma aru saaksin!"
Kuidas sa kirjeldaksid seda hetke,
mis valmistas sind selleks lõplikuks hetkeks,
kui Jeesus sai su elu Issandaks?
Piibel ütleb, et Jumal räägib ühel ja teisel viisil,
aga inimene ei pane tähele.
Jumal kutsub kolm korda.
Tean, et Jumal rääkis mulle 3 korda.
Kolmas kord oli selline lugu, et mul oli Jyväskyläs operatsioon
ja ma läksin tagasi koju Suolahtisse operatsioonist toibuma.
See polnud raske operatsioon,
aga kui haavad hakkasid taas märku andma,
läksin taas haiglasse Äänekoskile.
Ja kui ma olin Äänekoskil - mäletan seda päeva väga hästi,
siis sinna palatisse toodi surev patsient.
Eesriie oli küll ees,
nii et ei näinud midagi, ega teadnud, mis seal pool toimub.
Nüüd tagantjärgi saan aru, et Jumal rääkis,
et need polnud mu omad mõtted.
"Kui sina, Veikko, oleksid olnud seal samamoodi, nagu see surija
ja kui sa poleks usklik, siis kuhu sa oleksid minemas?"
Ei ole vaja teoloogiat mõistmaks, et ma oleksin läinud hukatusse.
Ma teadsin, et on olemas taevas ja põrgu.
"Veikko, kui sa oleksid seal, kas sa saaksid teha veel otsuse"?
"Ei, selles olukorras ei saa enam otsust teha"!
"Kui sa oleksid Jumala oma, siis kuhu sa oleksid minemas"?
Ma automaatselt sain aru, et Taevasse.
Sellest mul süttis sisemine janu ja igatsus,
et Jumal, kui Sa tõesti oled olemas, kui Sa armastad mind,
siis saada keegi teenija siia mulle rääkima!
Liimattala on Ääneskoskilt umbes 20 km ülespoole.
Seal oli Viljami Kuusinen,
kes nüüd on koos oma naise Miljaga on Taevakodus.
Tema oli tugev Jumala inimene. Ta polnud suur jutlustaja ega teoloog.
Ta oli Jumala Vaimu tundja ja Jumal juhtis teda eri asjades.
Ta ütles naisele, et läheb Ääneskoski haiglasse
ja tuleb õhtul veel tagasi.
Arstiga rääkides ütles aga arst, et ta võetakse haiglasse sisse.
Viljam vastu: "Ei, ei.
Ma pidin ainult korra läbi käima, mitte sisse tulema."
Olles pühendunud Jumala sulane, kõndis ta mööda haiglakoridori
ja hüüdis südamest Jumala poole:
"Kas siin on kedagi, kellele ma pean rääkima?"
Siis tuli mehe südamesse rahu ja ta teadis, et talle on ülesanne.
Viljam juhatati minu palatisse, kus meid oli 2 patsienti.
Ma ei väsi sellest rääkimast...
Kui ta uksest sisse astus ja ma teda nägin,
tajusin kohe, et ta on usklik mees!
Jumal saatis tema. "Jumal, Sa kuulsid ja vastasid!"
Viljam ei tundnud meid, kuid tuli ja istus otse minu juurde.
Ta hakkas rääkima taevastest asjadest.
Kuulasin teda nagu kuiv käsn, mis ammutab vett enesesse.
Kuulasin ja tajusin,
et Jumal armastab mind ja Tal on plaan mu elu jaoks!
Tajusin nagu väike inimene tajub. Olin siis 20 aastane.
On suur Jumal, kes näeb väikest inimest.
Mu sees toimus võimas ärkamine.
Aga samas on ka hingevaenlane Kurat, kes ei taha, et keegi usuks Jeesusesse.
Samas Jumal tahab, et igaüks usuks Jeesusesse.
Siin hakkabki see võitlus.
Seal vaenlane kiusas mind ja läks nii, et ma ei teinud otsust.
Aga südamesse jäi selge teadmine ja mõte, et Jumal on reaalne.
Jeesus on tõde. See pole mingi tunne. See on palju enamat, kui ma aru saan.
Kui ma siis 02.02. haiglast koju sain ja oli juba õhtune aeg, nii 11 paiku...
Ma mäletan täpselt neid ajahetki.
Hemmo palvetas teises toas ja mina olin magama minemas.
Ta tuli mu juurde ja ütles: "Veikko, ma palvetasin ja kogesin,
kuidas Jumal rääkis mulle, et sa pead oma elu Jeesusele andma!"
Vaatasin seda noort meest ja tahtsin talle öelda: "Ole vakka!"
Õnneks jäid need sõnad kurku kinni
ja ma tajusin, et nüüd ta kasutab Jumala sõnu.
Et tema on Jeesuse poolt saadetud saadik.
Mõistsin, et mitte tema ei räägi mulle, vaid Jumal viib mu taas ristteele,
kus mul tuleb teha otsus.
Sekundi või isegi selle murdosa jooksul jooksis kogu mu elu mu silme eest läbi.
Mis elu ma olin elanud ja mis kõik oli juhtunud.
Tajusin seda sama selgelt nagu seda klaasi siin.
Et mul on jäänud käele vaid kuiv luu.
Kõik liha ja vedelik on ära näritud ja alles on vaid kuiv luu.
Pole mingit rõõmu ega eluväärtust. Ei ole tulevikku ega mingit lootust.
Mõistsin, et Saatan ja see maailm on vaid selle mulle andnud.
Siis ma tundsin, et olen patune. Ma tahtsin, et mu elu muutuks.
Siis tuli see lootusetus.
Tahe on, aga jõudu pole! Pole ka arusaamist.
Aga tänu Jumalale, kes neid asju oskab.
See on küll vale väljend, aga ma ütlen, et proff oskab kõike.
Ma laskusin voodi äärde põlvili, oskamata käsigi risti panna.
Hemmo julgustas mind ja siis palvetas mu eest.
Siis toimus suur sündmus mu südames -
ma läksin magama Jumala lapsena.
Hommikul, kui ärkasin, näpistasin end, küsides: "Mis eile juhtus!?
Kas ma sain usklikuks?"
Ja ma mõistsin, et Jeesus oli tulnud mu ellu.
Hüppasin püsti, panin riided selga ja läksin allakorrusele, et öelda emale,
mis mu elus oli juhtunud.
Köögiuksele jõudes, keetis ema seal just kohvi ja putru.
Ta laulis vaimulikke laule,
mis olid juba kaua aega tema sees olnud.
Tegin suu lahti ütlemaks, et ma olen nüüd usklik,
aga midagi ei tulnud välja.
Suu jäi lahti nagu kuival oleval kalal.
Muid asju oleksin võinud öelda, aga mitte seda, et olen usklik.
Ma ei suutnud seda öelda.
Läksin elutuppa, hüüdes siis üle õla, et olen nüüd usklik.
Siis mingi barjäär murdus.
Ema hakkas nutma.
Mina murdusin ja me mõlemad põlvitasime elutuppa.
Ema õnnistas mind seal.
On vägev kogemus käia samadel teedel.
See polnud enam ema usk ega ema Jeesus.
See oli nüüd ka minu Jeesus.
Mõlemal oli oma Jeesus.
Meie nimed on kirjutatud taevasesse eluraamatusse.
Mäletad seda värskelt nii kaua, kui siin maailmas oled.
Ma ei väsi sellest rääkimast.
Sinu elus toimusid muutused, mis järel toimusid teatud asjad,
mis juhtisid sind õige varsti endise Nõukogude Liidu aladele.
Räägi, mis siis toimus.
See juhtus spontaanselt.
Olen mitmes kohas öelnud, et kogen Jumala plaanide edasiminekut.
Nagu ratas rattas. Need on nagu teineteise sees.
Alati ei tea, kust kuhu me liikvele läheme.
Olen endale korduvalt rõhutanud: Veikko, tähtsaim on olla Jumala kätes!
Mitte nii, et paberi ja pastakaga paned paika: siit sinna.
Vaid Jumal viib nagu Ta ise tahab.
Aastal 1974 läksimegi Leningradi (praegune Sankt Peterburg).
Läksime ka Karjalasse Petroskoisse.
Läksime läbi "hädaoru"- Vaalimaa piiriületuspunktist.
Läksime kohtuma meie armsate mustlastega.
Tahtsime neid näha ja kohata. See oli meie jaoks väga huvitav.
Teisalt oli see vaevaline ja raske.
Aga kui me neid nägime ja neile vaimulikest asjadest rääkisime,
kuulsime vastuseks, et ka nemad on usklikud.
Et nad palvetavad ja usuvad Neitsi Maarjasse.
Nad rääkisid, et nad kuuluvad Õigeusukirikusse ja mujale.
Me ei hakanud nendega seal midagi vaidlema.
Aga südamesse tuli ja tugevnes see, et polegi vaja liiga palju sõnu.
Vaid just me elu, olemine ja käitumine on need,
mis avavad pimestunud silmad
ja tunded nägema Jumala maailma ja evangeeliumi tõelist saladust.
Nüüd on sellest möödas 40 aastat. Nende aastakümnetega sa nägid palju.
Nende asjade lahkamine võtaks meil tunde.
Aga kui vaatame seda esimest aastakümmet,
siis milline nägi välja see ala toona? Oli ju siis veel nõukaaeg.
Mingis suhtes oli see lootusetu.
Aga kui sinna läksime,
oli peaaegu sama tunne nagu läheks koju.
Olime omadega koos.
Olid nad siis mustlased või põlisrahvas.
Neil oli loomulik ja tavaline elu.
Sellist ebaloomulikkust neil polnud. Seda ma nautisin südamest.
Ühes Leningradi lähedal mustlaskülas juhtus pöördeline sündmus.
Olime koos mustlastega nagu tavaliselt, istudes koos nendega.
Me ei läinud kunagi suure Piibliga, et nüüd tahame teile jutlustada!
Te peate saama päästetud jne!
Vaid me läksime sõpradena kohtama teisi inimesi
ja rõõmutsema inimsusest ja inimlikkusest.
Tollest perioodist rääkides olen ikka öelnud,
et Vene mustlased olid rõõmsad, kui Soome "mustlased"
neile külla läksid.
Oma vaesuseski läksid nad majadest viina, leiba, liha ja toitu hankima.
Kõike võimalikku, kuna nüüd olid ju "omad mustlased" külla tulnud!
Siis pidi rõõmus olema!
Nad katsid laua.
Inimesi tuli mitmelt poolt ja kõik kohad olid neid täis.
Nad piilusid ja vaatasid meid mitmest kohast.
Juhtivfiguurid avasid viinapudelid ja valasid klaasidesse.
Oma inimesed ju tulid!
Et nüüd joome, rõõmutseme, laulame ja tantsime!
Sest meie oma inimesed on meiega koos.
Tänu Jumalale, et Püha Vaimuga ei lähe sõrm suhu.
See on see inimlik ütlus.
Aga me ütlesime, et ka meie rõõmutseme.
Meie süda rõõmutseb, kui saame teid näha.
Me kallistasime neid ja ütlesime, et me kõike ei hakka kaasa tegema.
Viina me ei joo, suitsetada me ei taha
ja ega tantsidagi väga mitte.
Aga joome teed, kohvi ja sööme.
"Miks te teete niiviisi!?" Mitmed vihastusid korralikult.
Mitmed küsisid normaalsel viisil.
Sõltus sellest, kas olime Leningradis, Valgevenes, Ukrainas
või mõnes muus Idabloki maas.
Meil olid eeskujuks Armas Palzar, Esko Polström ja Juhani Valentin -
või kes nad kõik olid,
kes kõik üksteise järel rääkisid oma endisest elust.
Milline see oli, mis juhtus, kes tegi mõne muutuse läbi,
kuidas see juhtus jne.
Siis nad jutustasid, milline elu neil praegu on.
Näiteks kui keegi oli olnud kõva joodik ja kakleja. Istus vangis.
Kuid siis Jeesus muutis teda.
Ta nägu säras ja pisarad voolasid: "Mõelge, kuidas Jeesus muutis mu!"
Nüüd pole naisel ja lastel vaja karta. Klaasid ei lenda enam ka kildudeks.
Politsei ja kiirabiautod ei tule. Enam pole vaja vangi minna.
Nüüd saan olla Jumala oma!
Teised kuulasid silmad suured peas ja noogutasid: "See on väga hea!"
Seejärel küsisime: "Kumba te tahate? Kas joome viina ja elame endist elu?
Või oleks parem see uus elu, mis meid teie juurde tõi?"
Kõik ütlesid üksteise järel: "Mitte enam vana elu!
Viinad minema siit!"
Need viidi minema ja nad ise läksid ka ära.
Eriti Valgevenes. Nad ise saatsid seal sõna edasi:
"Nendel Soome "mustlastel" on väga õige usk! Võtke see vastu!
Aga viina ja suitsu ärge neile andke, sest nad ei tarvita neid.
Andke neile näiteks mahla ja teed. Neil on see õige usk!"
Nad hakkasid seda asja tegelikult ise edasi evangeliseerima.
Võib öelda, et Jumal oli teil reisil kaasas ja Püha Vaim juhtis.
Nagu ütlesid: Püha Vaim ei jäta sõnatuks,
vaid annab õiged sõnad.
Ma kujutan ette, kui te 70-ndatel Rumeeniasse, Ungarisse
ja Ukrainasse läksite, kus te olete käinud.
Oletan, et nendes maades oli mustlastel madal elatustase.
See oli kas nii madal või siis oli nii kõrge.
See johtus teatud asjadest. Eks alati leiab keegi mingi kullasoone.
Aga suurem osa on vaesuses ja kurjuses või nn tavalises elus.
Nagu ma alguses ütlesin,
on teie tähelepanu keskmes lapsed ja noored.
Nüüd plaanite eelkooliealistele tegevust.
Teil on teenistus mille nimi on "Ühele vähimatest".
Räägi, mida see nimi endas kätkeb.
Ma julgeksin süüdistada Jumalat selle nime andmises.
Sõitsin mingil aastal Helsingi piirkonnas
ja äkki hakkas mu sees helisema Matteuse 25.peatükk:
"Mida te olete teinud ka kõige vähimatele..."
Mõistsin, et Jumal ise andis selle nime
ja samas mäletasin, et seda nime on kuskil juba kasutatud.
Helistasin Fida'sse ja küsisin neilt luba selle nime kasutamiseks.
Mulle anti selleks luba.
Nüüd pole "Ühele Vähimatest" enam mingi ühing,
vaid see on teenistuse pealkiri ja seda haldab Fida International,
kuna sellesuguseid tegevusi vajatakse ühiskonnas.
Ma ise olen Nurmijärvi Nelipühi Kiriku saadik.
"Ühele Vähimatest" töö kohta võib öelda, et see on pärit Soomest,
kogudustest ja eri ühingutest kuni kohalike koguduste ja ühinguteni,
suunatud nendele maadele ja aladele, kuhu me läheme.
Sest Jumal pole korratuse Jumal, vaid korra Jumal.
Siin oleks muidugi paljutki, millest rääkida,
aga ega me alguses plaaninud midagi.
Meil polnud eelarvet, me ei joonistanud plaane paberile.
Meil puudus tegevuskava.
Seega kõik õnnestumised võib lugeda Jumala süüks,
aga ebaõnnestumised lugeda meie süüks.
See töö keskendus automaatselt lastele ja noortele.
Sellest on meile tulnud ka moto: "Lapsed on homse päeva tulevik".
Mõned võivad nüüd mõelda, et kuhu siis pered jäävad?
Kui asi on keskendunud lastele ja noortele, siis samaaegselt ka perele.
Siit on tulnud ka teine moto,
mille lõi üks Valgevene töö juht Jura Jatseksuk.
Ta ütles: "Hea ja tasakaalukas pere on sama, kui hea kogudus.
Halb ja tasakaalutu pere on ka halb kogudus".
Siit ongi meile Jumalalt tulnud lastetöö.
Kui mõelda neile Ida-Euroopa lastele -
mõtlen just Karpaatia lapsi Karpaatia mägedes, Rumeenias
ja mitmes muus kohas.
Nende identiteet on mingil määral surnud.
Kui mõelda, et eelkool on Karpaatides nüüdseks juba käivitunud,
siis koos Fida-ga on seda tõhusam planeerida Ida-Euroopa mustlaste
eelkooli projekte eri maades, külades, linnades
ja pisteliselt ka kogudustes.
Kui Karpaatias alustasime,
tegelikult alustasid seal CHE rühma inimesed -
Nadjad, Tanjad ja Sergeid.
Kui ma küsisin, et mida te tahaksite, mida me võiksime teha,
siis vastuseks oli kohe: "Loome 0-klassi!"
Küsisin, mis asi see 0-klass veel on?
Siis nad seletasid mulle.
0-klass on nendele väikestele lastele, kes veel koolis ei käi
ega tea ega taipa koolist mitte midagi.
Ütlesin, et ega siis muud, kui andke minna!
Nad rääkisid, kuidas nad on seda asja plaaninud.
Nad käivad külades kõigi perede emade-isadega vestlemas,
et kas võib võtta lapsi 0-klassi? Pasikas nad tegid nõndamoodi.
Pasika küla isad ja emad andsid nõu ja olid asjast innustunud.
"Meie lastele? Muidugi te võite seda alustada!"
Oli tore näha, kui lapsed esimesel päeval kohale tulid.
Tänu vaesusele olid osadel eripaari kingad,
või teistel jälle vanemate palitud,
aga nad kõik olid pidulikult valmis seatud.
Nii need eelkoolid seal algasidki.
Nendega on läinud nii hästi,
et Pasika kooli õpetajad, töötajad ja arstid
küsisid meilt üleeelmisel aastal imestunult:
"Mis nende mustlaslastega lahti on?
Nad käivad nii tublisti koolis ja tahavad hästi õppida!"
Nad olid väga rõõmsad.
Ehk siis meil on toodangut ja vilja sellest,
et mustlaste eelkool kogu Ida-Euroopas on võtmeks.
Me ei saa enam pidama jääda.
Peame Jumala tarkuse ja abiga edasi minema.
Nad oskavad seda teha paremini, kui meie.
Me peaksime neile võimaluse andma.
Siinkohal tahaks öelda seda,
et läkitaja-maadel nagu Soome ja teised lääneriigid,
oleks oluline mõista,
kui väikese raha ja külviga ja käies Jumala juhtimises,
võiks saata korda palju enamat.
Soomes peaks selline arusaam põlema süttima.
Aga aeg läheb ja Püha Vaim annab sulle kindlasti midagi,
mida televaatajatelegi öelda. Nüüd annangi sõna sulle.
See, mida sina saaksid teha ühele nendest vähimatest, tee seda praegu!
Jumal ei oota su ilusaid olemisi ega tegemisi.
Aga üht ootab Jumal sinult küll: et sa annaks oma südame Jeesusele.
Jumal ei käi ringi, pidades arvet, kui palju sa kirikus käid,
või kui palju sa ohvrit maksad. Või mis teened sul on.
Vaid Jumal tahab vaadata kuhugi sügavamale.
Ta tahab jätta su südamesse põletatud kirjas sõnumi:
"Ärgu kustugu tuli sinu altarilt!"
Ära unusta palvetada.
Ära unusta anduda Jeesusele.
Julge olla ühe asja inimene.
Aitäh! Ja kui need tulised inimesed lähevad teostama Jumala kutset,
siis tuleb juurde ka läkitajaid ja töötegijaid.
Sinagi oled juba pensionile jäänud, aga tuli su sees põleb endiselt.
Samas aga oleks vaja uusi noori
juhtimaks ka välismaal olevaid töötegijaid.
Sul on täiesti õigus.
Lõpetuseks on veel hea öelda,
et üks huvitav ülesanne on mul olnud veel see,
et olen saanud teisi innustada minema ja tegema,
samas kui ise saan end siis taandada veidi.
Aeg läheb, aga veel lühidalt: su naine suri umbes aasta tagasi?
Tuula läks oma taevakoju just jõululaupäeval kell 22:40
Meie eluülesanne sai osalt küpseks ja see lõppes oma ajalooga.
Selle aasta jooksul, mõni kuu tagasi, juhtis Jumal mu juurde uue abikaasa,
keda saan armastada ja väärtustada, nagu Tema mindki.
Saame koos Kirsiga käia seda teed käsikäes.
See Jumala "ratas ratta sees" läheb edasi.
Ja veel noorena - 64 aastasena, ma ütlen: "Siin on mu käed ja jalad!"
Ta avas teile uue lehekülje, mida saate minna teoks tegema.
Õnnistusi sulle ja su naisele!
Tänan!
Tõlge: Raul Jürimaa
Võimalused TV7 toetamiseks: Annetustelefon 900 1777 (7 eur) Swedbank EE052200221048388411 SEB EE441010220109461019 Saaja: Taevas TV7 Täpsem info TV7 kodulehelt www.tv7.ee