Tervetuloa Isännän pöydässä ohjelmaan.
Tämänkertainen vieraani sai kokea -
Jeesuksen kohtaamisen vähän ennen kun hän jäi -
armeijan kapiaisen tehtävästä eläkkeelle -
kuulemme tästä mutta ensin käymme läpi hänen elämäänsä sitä ennen.
Tervetuloa Esko Ojala. - Kiitoksia.
Olet ollut armeijassa ja jäit sieltä eläkkeelle -
mutta ennen sitä synnyit johonkin perheeseen.
Kerrotko näistä asioita.
Sain syntyä Padasjoelle Maakesken kylään -
suurperheeseen, jossa synnyin seitsemäntenä lapsena, -
että yksi vielä minun jälkeeni. 8 lasta kaiken kaikkiaan -
uskovaan kotiin -
pieneen kylään ja synnyin savusaunassa. - Aivan.
Millä tavalla elämä meni? Kävit siellä sitten koulua -
ja mihin menit koulujen jälkeen?
Voidaan sanoa, että oli vähän hakusassa, -
että mitä sitä nuori mies tekee?
Olin jopa veljeni talossa renkinäkin -
rippikouluikäisenä, josta käsin kävin rippikoulun polkupyörällä -
10 km matkan.
Otin rippikoulun hyvin vakavasti.
Muistan, kun nuhtelin kavereita pelleilystä, -
ei täällä saa pelleillä.
Näin se jatkui, tuli puusepän ammatin opiskelua -
ja muuta jopa metsätöitäkin.
Siitä puusepän ammatista lähdin varusmieheksi Hennalaan -
silloin kun on oma vuoro.
Synnyit v. -35, joten sodan syttyessä Suomessa olit jo 5 v. -
ja 9 -10 v. kun sota loppui, että pääsit sitäkin näkemään.
Kyllä pääsin näkemään ehkä juuri sen tähden kun 3 veljeäni -
olivat sodassa. Yksi heistä oli siellä 5 v.
Samoin enoni, joka asui meillä sotaan lähtiessä.
Hän myöskin kaatui v. - 41 taisteluissa.
Tuotiin puupalttoossa pihallemme.
Se oli aika surullista aikaa.
No se oli nuorelle pojalle kasvun aikaa -
ja kun kaksi siskoni lasta oli syntynyt Helsingissä -
niin he olivat meillä sotaa paossa.
Kun olin 7 v. niin olin jo lapsenpiikana neljälle -
yhdelle siskolle ja kolmelle veljen lapselle samanaikaisesti.
Sodan jälkeen näit sen aika suuren köyhyyden.
Suomessa oli nämä säännöstelyt ja sellaiset varmaan muistat hyvin.
Se tuli hyvin tutuksi ja sillä tavalla voi sanoa, -
että näki myös sen puutteen, mutta oli sen verran omaa karjaa -
ja pikkuisen omaa maatakin, että kodissa ei nähty varsinaista nälkää -
mutta tutuksi tuli nämä pula-ajat.
Kotisi oli tällainen uskovainen koti -
niin varmaan sodankin aikana rukoiltiin paljon.
Muistan lapsuudessa kun äitiä seurasin -
niin hän erikoisesti keskittyi usein kamarissaan -
Raamatun äärellä ja arvasin, että hän rukoilee.
Ei hän koko perhettä vaatinut siihen mukaan -
mutta itse hän kantoi rukouksen käsivarsin -
erikoisesti omia poikia, jotka olivat rintamalla. - Kukaan ei kaatunut?
Ei kaatunut kukaan kolmesta. Keskimmäinen heistä haavoittui.
Kyllä. Sitten kun lähdit varttumaan ja menit armeijaan -
niin se muutti jossain määrin työsuunnitelmasi.
Niin tuli omat kuviot, en suunnitellut armeijaa, että se jäisi -
mutta jo nuoruudesta oli hiihtäminen oleellinen osa.
Jo nuorten sarjassa kilpailin Padas- joella ja varusmieheksi jouduttuani -
niin totta kai halusin hiihtää ja kannustettiin hiihtämään -
ja minä pärjäsin myös niin se oli yksi motiivi -
myöhempää ammatinvalintaakin var- ten, että pääsee urheilemaan samalla.
Olit sitten ihan kansallisella tasolla. - Olin aikanaan Suomen parhaita -
ampumahiihdossa Suomen mestaruus ja sain edustustehtäviä.
Suunnistus tuli samalla tasolla kuvioon mukaan. - Kyllä.
Olit 25 v. sitten niin sanotusti kapiaisena -
niin millaista oli se vaihe elämässäsi?
Se oli urheilun sävyttämää, mutta kouluttajana ja näissä tehtävissä -
sain varusmiesten kanssa olla lähes koko ajan urheiluvalmentajana.
Olin yhden vaiheen Utin laskuvarjojääkäri koulussa -
kouluttajana 5 vuotta laskuvarjojääkäreissä, -
mutta perhesyiden takia palasin takaisin Hennalaan, -
jossa palvelin lopun aikaa, urheilukoulusta eläkkeelle jääden.
Millaisia oli sinun aikana nuoret miehet, jotka palvelivat?
Ei ole mitään moittimista, pääasiassa oli hyvää -
varsinkin laskuvarjojääkäri- koulussa, koska joukko valikoitui -
niin se oli hyvää ainesta, mutta samalla tavalla -
varusmiehet kokonaisuu- dessaan siihen saakka -
oli hienoa nuorisoa. - Joo.
Kuitenkin vaikka sinulla oli rukoileva äiti ja uskova koti -
niin jollakin tavalla se vesittyi armeija-aikanasi -
tämä uskon käytännöllinen puoli.
Kyllä se vetistyi sillä tavalla -
mutta Jumalan kieltäjäksi minusta ei ollut koskaan -
vaan syvä kunnioitus oli aina -
mutta se vauhdikas meno ja urheileminen -
ja sotilaselämä yleensä. Se hukkui sitten siihen taustaan.
Varsinkin urheilu, edustaminen ja matkustaminen ja muu -
niin se toi niin paljon muita lieveilmiöitä, -
että uskonelämää ei tullut ajateltua.
Oliko ketään, jonka koit, että tämä saattaa olla uskossa.
Upseerina tai muulla tavalla.
Kyllä oli palvelustovereissa. Kun palveltiin Hennalassa -
ja kun Lahdessa on yleisesti paljon esikoislestadiolaisia -
niin heitä oli myös henkilökunnassa varuskunnassa.
Kunnioitin kyllä heitä syvästi vaikka lähiystävyyttä ei tullutkaan.
Puoli vuotta ennen kuin jäit 45 -vuotiaana ansaitulle eläkkeelle -
sen aikaisen systeemin mukaan niin elämässäsi tapahtui selkeä muutos.
Kerrotko tästä tapahtumasta.
Hyvä urheilukaverini tuli uskoon vaimonsa kanssa -
noin 4 v. aikaisemmin ja tämä yhteys jatkui meillä edelleen.
Joskus he kertoivat vähän uskonelämästä jne. -
mutta ei kovin paljon ja eikä millään tavalla painostaneet meitä.
Mutta ehkä sopivasti niin että mielenkiinto säilyi.
Sitten v. -79 joulun aikaan -
tämä veli sanoi, että he tulevat teille jouluna tapaninpäiväkahville, -
että sitten he evankelioi teitä. Sanoi näillä sanoilla.
Toivotimme tervetulleeksi ja jänni- tettiin, että mitähän se tarkoittaa.
Mutta koska jo lapsuuden perintö oli sellainen, -
että tiesin että minun pitäisi tulla uskoon.
Minulla oli kunnioitus -
Jumalaa ja Raamattua kohtaan.
Se oli minulle Pyhä Kirja, mutta en koskaan antanut sen häiritä -
omaa elämääni sotaväessä eikä missään vapaa-ajallakaan.
Odotimme mielenkiinnolla, että miten se tapahtuu, kun he tulevat kylään.
He eivät tulleet tapaninpäivänä vaan 29.12. -
ennen vuoden vaihtumista.
Se oli ratkaiseva ilta.
Odotukset olivat ehkä mitä mahtaa tapahtua -
ja tapahtuikin aika suuri muutos.
Ensin ei oikein tapahtunut mitään, ihan tavanomainen seurustelu ilta -
kahvia juoden ja jouluaterioita syöden.
Vaimon kanssa katseltiin toisiamme, -
kun he eivät puhuneet meille hengellisiä asioita.
Puhuttiin urheilukuulumiset ja jne. mistä tavallisesti keskusteltiin.
Sitten he sanoivat, että täytyy lähteä kotiin - asuivat Heinolassa -
kello oli ehkä vähän yli 10 silloin illalla.
Vaimo sanoi heille, -
että ettekö voi rukoilla meidän puolestamme.
Minä en saanut sitäkään sanottua vaikka ajatuksessa tämä oli .
Mutta vaimo sen sanoi ja se ei muuta tarvinnut, -
kun olohuoneen lattialle rakennettiin alttari, olohuoneen pöytä -
ja siihen matolle saimme käydä nelistään -
pöydän eri kulmille polvillemme.
Nämä ystävät toivat joitakin Raamatunkohtia esille -
rukoilivat ja se pani meidän suumme myös liikkeelle.
Me saimme siinä pyytää syntejämme anteeksi.
Nämä ystävät julistivat meille, -
että saatte uskoa syntinne kaikki anteeksi.
Synninpäästön he julistivat meille kummallekin -
kättenpäällepanemisen kautta.
Siitä alttarilta nousi aivan uudet ihmiset.
Ymmärsin näin, että Herra avasi sinun ja vaimosi -
koko mielen ja olemuksen yhtä aikaa avoimeksi toisillenne -
niin että siinä ei ollut ujostelua eikä arastelua tunnustaa syntejä.
Aivan käsittämättömällä tavalla -
niin että nämä ystävät lähtivät aikaa myöten kotiin -
luonnollisesti ja siirryimme makuuhuoneen puolelle.
Mutta nukkumisesta ei tullut mitään.
Kävimme elämäkertaamme läpi puolin ja toisin -
avauduimme toinen toisillemme -
niin että mitään salattua ja peitettyä -
ei tarvinnut jättää kertomatta.
Kumpikaan ei vihastunut, ei suuttunut toisilleen, -
kun olisi voinut ja aihetta olisi ollut.
Varsinkin minä, kun olin elänyt vauhdikasta elämää -
en olisi ajatellut, että voin kertoa vaimolle kaikki nämä aikaisemmin, -
koska ajattelin, että siitä seuraa avioero.
Mutta nyt ei ollut tietoakaan sellaisesta -
vaan kaikki otettiin meiltä pois.
Saimme aloittaa täysin puhtaalta pöydältä puolin ja toisin.
Siitä syntyi valtava rauha sydämeen. Unet jäi sinä yönä vähiin -
mutta ilo oli korkeimmillaan.
Saitte kokea, että Kristuksen Henki tuli molempien sydämeen -
niin siihen tuli anteeksiantava mieli niin kuin on Kristuksella.
Tämä tuli konkretiaksi elämässänne.
Tuli ymmärrettäväksi se, että teidän syntinne on heitetty meren syvyyteen.
Ne molemmilta todella otettiin pois -
ja niitä ei jäänyt enää olemaankaan.
Sen tähden oli niin valtavan kevyt olo.
Pikkuisen siinä ehkä torkahdettiin.
Kun lapset tulivat huoneistaan aamulla makuuhuoneeseemme -
ja alkoivat herätellä niin saimme kertoa lapsille, -
että teillä on uudet vanhemmat.
Aamen! Se oli vallankumous, josta ilo levisi varmasti koko perheeseen.
No se oli heillä enemmänkin hämmennys.
Lapset kunnioittivat meitä sillä tavalla -
pitivät meidät ihan normaaleina vanhempina varmastikin -
sillä tavalla, että ei meillä mitään ristiriitaa ollut aiemminkaan
mutta he eivät tienneet mitä olisivat siinä sanoneet ja puhuneet -
mutta kyllä ilo oli puolin ja toisin -
saimme rutistelle heitä, poikiakin, -
joista vanhin oli silloin 19 v.
Eivät he emmekä me hävenneet kaulailla toinen toisiaan.
Sinulla oli vielä 1/2 v. aikaa eläkkeelle -
ehdit siellä sitten myös työpaikalle armeijassa vielä kertoa kollegoillesi.
Maanantaina, seuraavana arkipäivänä -
niin kerroin kun olin urheilu- koulussa koulutusupseerina -
johtajan apulaisena.
Keräsin muut kouluttajat huoneeseen kerroin, -
että olemme vaimon kanssa saaneet tulla uskoon -
ja kukaan ei siellä pilkallisesti asiaan suhtautunut -
mutta monet olivat vähän hämmennyksissään ja elämä jatkui.
Sinulla oli kysyntää heti armeijan jälkeen.
Olit tällaisena ajomestarina määrätyn ajan ja -
miten tätä aikaa haluat kommentoida.
Minua tultiin kysymään, että kun jäät eläkkeelle tule meille töihin -
pyydettiin linja-auto firman ajomestariksi.
Totta kai olin iloinen siitä ja halusin tehdä työtä -
ja se on eläkkeen lisäksi hyvä toimeentuloraha.
Olin siinä 7 v. mutta koska olin koko ajan uskovana miehenä -
ja kasvoin uskossa niin koin sisäisesti -
kun olin kansanlähetyksen yhteydessä -
uskon alkutaipaleella ja olen edel- leenkin kansanlähetyksen miehenä -
niin siellä pyydettiin, kun oli rekkakorit ja muut, -
että sinua tarvittaisiin tähän Raamattujen kuljettamiseen -
ja rekkojen ajamiseen Itä Eurooppaan jne. ja aina jouduin kieltäytymään, -
kun työ on niin tiivis.
Sitten päätin sanoa itseni irti siitä työstä ja haluan lähteä -
ajamaan tätä humanitääristä apua ja Raamatunkuljetusta Itä-Eurooppaan -
ja jäin sitten, mutta siinä kului 7 v. -
ja kuitenkin vielä sitten sain lähteä rekalla viemään Raamattuja -
mm. Ceausescun aikaiseen Romaniaan.
Se oli vielä sitä aikaa, jolloinka oli kielletty viedä Raamattuja -
ja hengellisiä kirjoja. Matkoja oli varmaan monenlaisia.
Voisitko joistakin kertoa?
Se oli silloin vielä sanotaan tällaista -
voisi sanoa vaarallistakin kiinnijäämisen pelossa -
kun siinä työssä aloitin.
Mutta sitten kun Ceausescun tapettiin -
tämä kuuluisa tapahtuma niin sen jälkeenhän tilanne muuttui.
Ensimmäiset kuormat olivat hyvin mielenkiintoisia -
sai myös kokea sen, että ne olivat myös Jumalan suunnitelmassa, -
koska tämän virkakoneiston -
vastuksista ja kontrollista huolimatta kaikki toimi ja pelasi.
Sen sai nähdä, että se tapahtui vain Jumalan tahdosta.
Oliko sellaista, että jotkut ehkä olisivat halunneet ryöstää?
Muutamia kertoja tuli tällaisia tilanteita vastaan mutta -
niissä myöskin Jumalan johdatus oli se, että ne onnistuttiin välttämään.
Vähän tottelemattomuuden nimissä -
kun liikennettä yritettiin ohjata tiettyyn suuntaan -
ja kun tiesin että lain rikkomista ei tapahdu vaikka ajan tuonnekin.
En totellut sitä, jolloin olisi johdettu meidät ryöstöpaikalle.
Pääsitkö kohtaamaan siellä tavallisia ihmisiä, -
jossa näit missä olosuhteissa he elivät. - Hyvin paljon -
ja sen tarpeen myös ja varsinkin sitten kun -
romanienkin maa avautui.
Sen jälkeen alkoi tiivis kanssa- käyminen sen kansan kanssa -
seurakuntien kanssa ja se kesti monta vuotta kun siihen sisältyi -
kirkon ulkomaanavun avutusprojekti, sairaalan rakentaminen jne.
Saimme olla tekemisissä -
niin seurakuntien kuin tavallisten ihmistenkin kanssa.
Nähtiin se, että se avustus oli todella tarpeellista -
myös se humanitäärinen apu, joka on vielä jatkunut monessa maassa.
Siellä oli varmaan paljon syvää köyhyyttä.
Myös seurakunnat olivat köyhiä, avun tarpeessa ja heitä autettiin.
Veimme mm. kirjapainon seura- kuntien käyttöön täältä Suomesta jne.
Työtä riitti ja se oli mielenkiintoista vaihetta.
Vuoteen -93 saakka sain tehdä tätä Romanian työtä -
ja se tuli tavallaan pisteeseen, koska sairaalakin -
saatiin kuntoon ja sen jälkeen alkoi Inkerin kirkon työyhteys.
Siinähän olet ollut todella paljon ja pitkään.
No joo, enkä ihan vieläkään ole siitä vapaa mutta nyt ikä suojelee niin, -
että ajattelen että vieläkö viisumia uusisin Venäjälle menoa varten.
Aunuksen Karjalassa - seurakunnan työyhteydessä olen saanut olla -
ja Inkerin kirkko on myös nimennyt minut -
katekeetan tehtävään.
Millainen tilanne siellä on tällä hetkellä ja miten se on kehittynyt?
Aunuksen seurakunta on kyllä ihan "omavarainen".
Sinne saimme kirkon rakennettua ja seurakunnan syntymään -
organisaatiot ja muut mitkä ovat, omat vastuuhenkilöt.
He ovat kasvaneet siellä vastuuseen -
ja Aunuksen seurakunnallakin on 2 kansallista pappia -
kirkkoherra ja pienessä kappeli- seurakunnassa on myös pastori -
Inkerin kirkon koulutuksen saanut.
Voidaan sanoa, että se toimii hyvin.
Vieläkö siellä suomea puhutaan? - Aika paljon.
Se on ollut syy, miksi ei ole tarvinnut venäjää opetella sanottavasti -
kun siellä oli ja on edelleen niin paljon suomen kielen taitoisia -
tai sanotaan karjalan kieltä, että karjalaa siellä puhuttiin -90 luvulla.
Karjalaiskylissä tehtiin paljon työtä -
niin siellä melkein kaikki puhuivat Karjalan kieltä.
Sinulla on varmaan tietoa laajem- minkin Suomen rajan alueista -
missä on ollut yhteyksiä, millä tavalla hengellisyys kehittyy tällä hetkellä?
Minun näkemykseni mukaan -
ja erikoisesti juuri Inkerin kirkon työn ansiosta -
se on hyvin voimakkaasti kehittynyt.
Siellä on perinteinen maalaiselämä jne.
Seurakuntia kun on syntynyt rajan pintaan aika paljon, -
niin niissä on ilo kulkea ja vierailla.
Esim. kun ajetaan Aunukseen niin matkalla on monta -
Inkerin kirkon seurakuntaa ja kirkkoa, jossa voi poiketa ja tavata ystäviä -
ja karjalaiskylissä on paljon henkilökohtaisia ystäviä.
Siellä on ilo ollut tehdä työtä ja käydä edelleenkin ja aivan turvallista.
Esko, olemme nyt siinä pisteessä ohjelman, -
että pyydän sanomaan katsojille mitä Henki sydämellesi antaa. Ole hyvä.
Olen sanomattoman kiitollinen, että Jumala kutsui minut vielä -
niin että työikää ja voimiakin oli vielä jäljellä -
sain palvella seurakuntaa ja yhä edelleenkin.
Kansanlähetys on tarjonnut hyvän kanavan lähteä lähetystyöhön -
näin maallikkonakin. Siihen on sisäl- tynyt vähän opetusta ja koulutusta -
mutta ennen kaikkea se, että saa kokea Jumalan valmistaneen -
tämän tien. Valmistus oli pitkäaikainen -
mutta sitä rikkaampi on ollut tämä aika kun on saanut johdattaa ihmisiä -
Jeesuksen sisälliseen tuntemiseen.
Jos meillä ei sitä ole niin ei meidän uskonnollisuutemme -
johdata meitä taivaaseen vaan Jeesus tahtoo viedä meidät perille saakka.
Hän on sanonut: "Minä olen sinut nimeltä kutsunut, sinä olet minun."
Tämän haluaisin jättää.
Kiitos Esko. Nämä loppusanat ovat ydintä mitä evankeliumi tarjoaa.
Olet saanut viedä monelle ja sinulla on hyvä terveys, -
että sinä vielä voit viedä monelle tätä ilosanomaa.
Herra siunatkoon sinun vaimosi ja läheistesi jokaista askelta.
Kiitoksia.
Olet juuri katsonut "Isännän Pöydässä" ohjelman.
Mikäli ohjelmasarja on koskettanut -
voit olla tukemassa tämän ohjelmasarjan tuottamista.
Soitto ruudussa näkyvään numeroon -
tai pankkitilille ruudussa näkyvällä tili- ja viitenumerolla.
Kiitos.
Tekstitys: Mauri Porkola