ISANDA LAUAS
Tere tulemast saatesse!
Seekordne külaline koges Jeesusega kohtumist omas elus
natuke enne seda, kui jäi sõjaväelase tööst pensionile.
Aga enne vaatleme ta elulugu.
Tere tulemast Esko Ojala! - Aitäh!
Oled olnud kuni pensionile minekuni sõjaväeteenistuses.
Aga enne sõjaväeteenistust sa muidugi sündisid ja kasvasid kuskil peres.
Sündisin Parasjoel suures peres, kus oli 8 last. Mina olin seitsmes.
Meil oli usklike kodu. Sündisin väikeses külas ja suitsusaunas.
Kuidas elu edasi läks?
Sa käisid seal koolis, aga kuhu sa peale kooli läksid?
Olin oma otsingutel, et mida noor mees teha võiks.
Olin isegi sulaseks oma venna majas. Olin seal leerikooli ajal.
Käisin sealt jalgrattaga leerikooli. Teekond oli 10 km pikk.
See oli hea leerikool ja ma võtsin seda kooli tõsiselt.
Mäletan, kuidas noomisin oma kaaslasi, kui nad lollitama kippusid.
"Et leerikool pole lollitamise koht!"
Seejärel hakkasin õppima puusepaks ja mingil määral ka metsatöid.
Kui aeg kätte jõudis, läksin Hennalasse sõjaväkke aega teenima.
Sa sündisid 1935 aastal, nii et sõja puhkedes olid sa 5 aastane.
Ja sa olid 9 või 10 aastane, kui sõda lõppes.
Sa nägid ka sõda natuke.
Ikka nägin. Just seepärast, et mul olid 3 venda sõjas.
Üks vendadest oli seal 5 aastat.
Ka onu oli sõjas. Ta elas sel ajal meie juures.
Onu langes 1941 aasta lahingutes.
Tema surnukeha toodi puukirstus meie õuele.
See oli väga kurb aeg.
See oli noore poisi kasvuaeg ja kui mu õel sündis Helsingis 2 last,
siis nad olid kogu sõjaaja meie juures sõjapaos.
Kui olin 7 aastane, olin lapsehoidja 4-le lapsele -
õele ja kolmele vennalapsele. Seda üheaegselt.
Peale sõda oli Soomes vaene aeg. Kehtisid mitmed regulatsioonid.
Sa mäletad seda aega hästi?
Tuli tuttav ette! Nägin ka puudust.
Aga meil oli oma loomakari ja natuke oli ka oma maad.
Nii et kodus päris nälga ei tundnud.
Aga puuduses olijad meenuvad küll.
Nagu sa ütlesid, sul oli usklik kodu.
Järelikult sõja ajal seal ka palvetati üsna palju?
Mäletan lapsepõlvest, kui ma ema järel käisin,
et ta oli tihti oma kambris koos Piibliga. Arvasin, et ta palvetab.
Ta ei tahtnud tervet peret sinna kaasata, vaid kandis ise meid palves.
Eriti kandis ta neid poisse, kes parajasti rindel olid.
Neist keegi ei langenud?
Nendest kolmest keegi ei langenud, kuid neist keskmine sai haavata.
Kui sõjaväkke läksid, muutis see mingil määral su tööplaane?
Jah. Ega ma ei plaaninud jääda sõjaväkke.
Aga nooruses armastasin suusatada, see oli mu elus oluline osa.
Parasjoel osalesin mitmetel võistlustel.
Sõjaväelaseks saades tahtsin ka suusatada.
Seal isegi kannustati meid suusatama ja ma sain sellega kenasti hakkama.
See oli ka üks motiiv hilisema ametivaliku jaoks.
Just see, et samas saab ka sporti teha.
Sa võistlesid siis Soome riiklikul tasemel?
Olin Soome meister laskesuusatamises. Sain ka esindusülesandeid.
Orienteerumises olin ka kõrgel tasemel.
Sa olid tegevväelane 25 aastat. Milline oli su see eluperiood?
Loomulikult käis see spordi tähe all. Aga olin ka koolitaja jne.
Sain sporditreenerina olla kogu aja koos sõjaväelastega.
Ühe perioodi olin Uti langevarjurite-jäägrite koolis.
Olin seal koolitajana 5 aastat, koolitades langevarjureid-jäägreid.
Aga perekondlikel põhjustel tulin tagasi Hennalasse.
Seal teenisin oma ülejäänud aja spordikoolis, kuni pensionini.
Millised olid noored mehed siis, kui sina sõjaväes teenisid?
Ei saa kurta. Langevarjurite koolis oli eriline valik noori poisse.
Ajateenijad olid tol ajal väga tore noorsugu.
Kuigi su ema ja isa palvetasid, lahjenes su usk siiski aja jooksul?
Sõjaväe ajal just see praktiline pool.
Jah. See lahjenes sel moel, et kuigi ma ei eitanud kunagi Jumalat,
ja mul säilis sügav austus Tema suhtes,
siis kiire töö, sportimise ja üleüldise sõjaväelase elu taustal
kadus usuelu sootuks.
Sport, esindamine, reisimine ja kõik muu tõid esile nii palju muid asju,
et usuelu ei tulnud enam kõne allagi.
Kas oli ka neid, kelle puhul sa kogesid, et ta võib olla usklik?
Kas siis mõni ohvitser või keegi muu?
Teenistuskaaslaste hulgas oli Hennalas olles küll usklikke.
Ja kui ma teenisin Lahtis, siis seal oli ka garnisonis usklikke mehi.
Ma austasin neid sügavalt, aga lähedast sõprust nendega ei tulnud.
Umbes pool aastat enne 45 aastaselt väljateenitud pensionile jäämist
selleaegse korra järgi, toimus sul elus selge muutus.
Mis toimus?
Üks mu hea spordisõber sai koos oma naisega usklikuks.
4 aastat enne mind.
Meievaheline ühendus jätkus edaspidigi.
Vahel nad rääkisid oma usuelust, aga mitte palju
ja nad ei survestanud meid.
Aga nad rääkisid nii, et huvi asja vastu jäi püsima.
1979 a jõulu ajal ütles see mees, et nad tulevad meile külla.
Et siis ta evangeliseerib meid - nii ta ütles.
Kutsusime nad külla ja mõtlesime pingsalt, mida see küll tähendada võiks?
Samas mu lapsepõlve pärand oli selline, et teadisn, et peaksin tulema usule.
Mul oli austus nii Jumala kui ka Piibli vastu.
See oli mu jaoks Püha Raamat.
Aga ma ei lasknud sel kunagi häirida oma elu
ei sõjaväes ega ka vabal ajal.
Nii ootasimegi huviga,
et mis hakkab juhtuma, kui nad külla tulevad.
Nad ei tulnud päris jõulu ajal, vaid 29.12., enne aastavahetust.
See oli otsustav õhtu ja te ootasite, et mis hakkab juhtuma.
Ja juhtuski üsna suur muutus.
Alguses ei juhtunud midagi. Täitsa tavaline õhtu koos külalistega.
Sõime jõulusööke ja jõime kohvi.
Vaatasime naisega teineteisele otsa,
et miskipärast vaimulikel teemadel nagu üldse ei räägitud omavahel.
Rääkisime sporditeemadel jne., millest me ikka tavaliselt rääkisime.
Kuni nad ütlesid, et peavad koju minema. Nad elasid Heinolas.
Kell oli natuke 10 läbi õhtul.
Siis mu naine ütles neile: "Kas võiksite meie eest palvetada?"
Mina ei saanud seda öeldud, kuigi mõtetes see oli.
Aga naine ütles selle välja.
Tegime elutoa põrandale altari - elutoa laua.
Põlvitasime neljakesi laua erinurkadesse vaiba peale.
Sõbrad tõid esile Piibli kirjakohti ja palvetasid.
See tegi ka meie suud lahti.
Me saime seal paluda oma patud andeks.
Sõbrad kuulutasid meile,
et võime uskuda, et me patud on andeks antud.
Ja seda patust vabastamist kuulutasid nad meile
käte pealepaneku läbi.
Sellelt altarilt tõusid üles täiesti uued inimesed.
Ma saan aru, et Jumal avas sinu ja su naise olemuse
üheaegselt avatuks teineteisele nii,
et enam polnud mingit kartust ja argust tunnistada oma patte.
See avanes sellisel mõistmatul viisil, et sõbrad läksid juba koju
ja me läksime oma magamistuppa, aga magamisest ei tulnud midagi välja.
Käisime oma elu läbi nii üht kui teistpidi.
Avasime end teineteisele nii,
et midagi salajast ja varjatut ei saanud jätta rääkimata.
Kumbki ei vihastunud teise peale.
Kuigi võinuks ja ka põhjust selleks oleks olnud.
Eriti mina, kes ma olin nii kiiret elu elanud -
ma poleks arvanud varem, et võin oma naisele kõigest rääkida.
Sest arvasin, et selle tulemuseks võib olla abielulahutus.
Aga nüüd ei tulnud see üldse kõne allagi.
Kõik võeti meilt ära.
Saime alustada täitsa puhtalt lehelt - me mõlemad.
Sellest sündis võimas rahu südamesse.
See öö oli suht unetu, aga rõõm oli selle eest väga suur.
Saite kogeda seda, et kui Jeesuse Vaim tuli te mõlema südamesse,
siis tuli ka andeksandev meelsus. Nagu on Jeesusel.
Ehk see sai teie eludes konkreetseks.
Nüüd sai selgelt arusaadavaks see, et me patud on heidetud meresügavusse.
Need võeti ära meilt mõlemalt. Neid polnud enam olemas.
Seepärast oli meil nii kerge tunne, et saime natuke ka tukkuda.
Kui lapsed tulid hommikul oma tubadest me magamistuppa,
siis me magasime veel, kui nad hakkasid meid üles ajama.
Saime lastele öelda, et nüüd on neil uued vanemad.
See oli tõeline muutus! Rõõm levis kindlasti üle kogu pere.
Pigem tekitas see neis hämmingut.
Lapsed austasid meid sellistena nagu olime
ja pidasid meid normaalseteks.
Sest meil polnud ka varem lastega mingeid konflikte olnud.
Nad õieti ei teadnudki, mida öelda-arvata selle kohta.
Kuid rõõm oli mitmepoolne.
Kallistasime oma poegi, kellest vanem oli 19 aastane.
Mitte keegi meist ei häbenenud teineteist kallistada.
Sul jäi veel pool aastat pensionini.
Jõudsid veel ka sõjaväes kolleegidele oma usust rääkida.
Esmaspäeval, kohe esimesel tööpäeval, rääkisin,
kui olin spordikoolis juhi abina koolitusohvitser.
Kogusin kõik koolitajad koolitusruumi kokku ja ütlesin,
et olime koos naisega usklikuks saanud.
Keegi ei suhtunud asjasse pilkavalt, aga mitmed olid hämmingus.
Su järgi oli nõudmine ka peale sõjaväge - olid teatud aja veel autojuht.
Räägi meile sellest ajast.
Mind kutsuti tööle, kui pensionile jäin.
Mind paluti autojuhiks ühte bussifirmasse.
Olin rõõmus, sest muidugi tahtsin tööd teha.
See oli mul hea pensionilisa ja aitas kenasti toime tulla.
Ma töötasin seal 7 aastat.
Samas aga, olles usklik mees ja kasvades oma usus,
kogesin enda sees alati üht erilist puudutust,
kui mõtlesin oma ühendusele Rahvamisjoniga.
Seda ka juba oma usutee alguses.
Tänu rekkajuhi lubade omamisele olid nad mind mitmeid kordi kutsunud
Ida-Euroopasse Piibleid transportima ja rekkaid juhtima.
Ma ikka alati keeldusin, kuna mul oli üsna tihe töögraafik.
Kuid siis otsustasin, et lõpetan senise töö
ja tahan minna autojuhiks
vedamaks humanitaarabi ja Piibleid Ida-Euroopasse.
Ja sinna ma jäingi, olles seal kokku 7 aastat.
Mul õnnestus rekkaga viia Piibleid ka Ceaucescu aegsesse Rumeeniasse.
See oli veel see aeg, mil sinna oli keelatud
Piibleid ja muud vaimulikku kirjandust viia.
Aga sul oli mitmesuguseid reise. Räägi nendest.
See oli tollal ohtlik reis, vahelejäämise oht oli suur.
Just siis, kui ma seda tööd alustasin.
Aga kui Ceaucescu hukati, siis olukord muutus.
Aga esimesed koormatäied olid päris huvitavad.
Aga seal sai ka kogeda seda, et need olid ka Jumala plaanides.
Sest hoolimata ametkondade vastutegevusest ja kontrollist,
kõik toimis ja kõik läks hästi!
Siin võis näha, et see kõik juhtus vastavalt Jumala tahtele.
Kas oli ka juhtumeid, kus taheti teid röövida?
Neid juhtus mõnel korral.
Aga ka neis olukordades õnnestus Jumala juhtimisel
neid olukordi vältida.
Kord juhtus selline olukord, et liiklust püüti juhtida teatud suunda,
kuid ma teadsin, et ka teisele poole sõites ma ei riku seadust .
Poleks ma teisele poole sõitnud, oleks meid juhitud röövimiskohta.
Sa kohtasid ka üsna tavalisi inimesi ja nägid, mis tingimustes nad elavad.
Päris palju nägin ja nägin ka nende vajadusi.
Eriti just peale rumeenlaste maa avanemist.
Seejärel hakkas meil selle rahvaga tihe koostöö.
Ka sealsete kogudustega.
See kestis mitu aastat, sest selles koostöös sisaldus ka
kirikute välismaise abi projekt ja ka haigla ehitus.
Me tegime koostööd nii kogudustega, kui ka tavaliste inimestega.
Nägime, et see abistamine oli tõesti vajalik.
Samuti ka humanitaarabi.
Humanitaarabi viime veel mitmele maale.
Seal oli väga palju suurt vaesust.
Seal oli tõesti suur vaesus.
Kogudused olid ka vaesed ja vajasid abi.
Ka neid aidati.
Muuhulgas viisime Soomest Rumeeniasse ka trükikoja
ja andsime kogudusele.
Seda tööd oli piisavalt. See oli huvitav periood.
Ma tegin Rumeenia tööd 1993 aastani.
Siis saadi valmis ka see haigla, mida seal ehitati.
Seejärel algas mul Ingeri kiriku töö.
Seda tööd oled sa teinud palju ja pikka aega.
Jah. Ega ma praegugi veel sellest tööst päris vaba ei ole.
Aga mu vanus juba surub peale, et ma mõtlen,
kas ma ikka uuendan veel oma Venemaa viisat?
Aunuse Karjalas olen saanud teha kirikuga koostööd.
Ingeri kirik on mind nimetanud kiriku tööle.
Kuidas on seal praegu olukord ja kuidas see on arenenud?
Aunuse kogudus on täitsa isemajandav kogudus.
Me ehitasime sinna kiriku
ja koguduse sünniga saime ka muud organisatsioonid
ja vastutavad isikud paika.
Nad on oma vastutuse sees kasvanud.
Aunuse kogudusel on 2 rahvuslikku preestrit-kirikuhärrat
ja kabelikoguduses on ka pastor, kes on saanud Ingeri kiriku koolituse.
Võib öelda, et asi töötab hästi.
Kas seal ka veel soome keelt räägitakse?
Üsna palju! See on olnud ka põhjus, miks pole olnud vaja vene keelt õppida.
Seal oli ja on seni palju soome keele oskajaid.
Või ütleme - karjala keele oskajaid. Karjala keelt räägiti seal 90-ndatel.
Nendes Karjala külades tehti palju tööd.
Seal räägivad peaaegu kõik karjala keelt.
Sa tead kindlasti rohkemgi Soome piirialadest,
millega sa kokku puutusid.
Kuidas on sealne vaimulik olukord praegusel hetkel arenenud?
Minu nägemuse järgi ja eriti tänu Ingeri kirikule,
on see väga võimsalt arenenud
Sealkandis on traditsiooniline maaelu.
Kogudusi on sinnakanti sündinud päris palju.
Nendes on rõõm olla ja külas käia.
Näiteks, kui sõita Aunusesse,
siis tee peal on mitu Ingeri kirikut ja kogudust,
kuhu võib sisse põigata ja sõpru kohata.
Mul on Karjala külades palju isiklikke sõpru.
On rõõm teha seal tööd ja ka nüüdki seal käia. Seal on turvaline.
Esko, nüüd oleme selles saate punktis, kus palun sul öelda vaatajatele,
mida Jumala Vaim su südamele just annab. Ole hea.
Olen ütlemata tänulik, et Jumal mind veel kutsus
ja mul on veel jõudu ja jaksu alles jäänud.
Sain teenida kogudust ja saan seda teha edaspidigi.
Rahvamisjon on pakkunud hea kanali minna sel moel misjonitööle
kasvõi asjaarmastajanagi.
Muidugi sisaldab see õpetust ja ka koolitust.
Aga ennekõike me kogeme, et Jumal on valmistanud selle tee.
See ettevalmistus oli pikaaegne.
Aga seda rikkam on olnud see aeg,
kui oleme saanud juhtida inimesi Jeesuse sisulise tundmiseni.
Sest kui meil seda pole, ei vii ka me religioon meid Taevasse!
Ainuüksi Jeesus saab meid viia päris sihtkohta välja.
Ta ütles: "Ma olen sind nimepidi kutsunud, sa oled minu oma."
Selle ma tahan sulle jätta.
Aitäh, Esko!
Need lõpusõnad on see tuum, mida evangeelium meile pakub.
Oled saanud seda viia paljudele ja sul on ka hea tervis,
et saad seda rõõmusõnumit viia veel paljudele.
Jumal õnnistagu sinu, su naise ja su lähedaste igat sammu!
Aitäh!
Kui soovid toetada Eesti TV7 tegevust, võid helistada 900 1777 (kõne hind 7)
või teha pangaülekande.
Andmed on meie koduleheküljel www.tv7.ee Täname!
Tõlge: Raul Jürimaa