ISANDA LAUAS
Tere tulemast saatesse!
Tänane külaline on isik, kes on elanud pool oma elust Jaapanis.
Jaapan on saanud meile lähedasemaks ja tuntumaks
peale seal toimunut maavärinat.
Täna räägime siis palju Jaapanist.
Tere tulemast, Reijo Blommendahl.
Oled elanud Jaapanis, aga oled siiski Helsingi kutt.
Jah, võib nii öelda.
Sündisin siin, Helsingis, kolisime Porvoonkatu
lähistele 67 aastat tagasi, selles keskkonnas kasvasin üles.
Päris noorena sa polnud veel lehmi näinud.
Jah, olin vist 11-aastane, kui nägin esimest korda maa-elu.
Olin Korkeasaari loomaaias näinud muidugi igasuguseid loomi,
aga mitte just selliseid.
Tänavad olid see keskkond, kus kasvasin,
mängisime mänge, mida kõik Helsingis kasvanud teavad.
Võib öelda küll, et olen Helsingi-poiss.
Su ema oli pärit Lõuna Pohjanmaalt
ja sai kodust päranduseks usu ning see mõjutas ka sinu elu.
Jah, ema oli pärit Vimpelist, suurpere vanim tütar.
Ta kolis hiljem linnast Helsingisse,
kus ta töötas ja hiljem abiellus mu isaga.
Nad käisid koos vaimulikel koosolekutel ja
seal mu ema otsustas hakata järgima Jeesust,
saada rahu oma südamesse.
See oli minu jaoks fantastiline asi.
Sinuga juhtus midagi 14-aastaselt, räägi sellest.
Jah, 14-aastaselt inimese elus kipub olema selline faas,
kus valitakse, millist rada hakatakse käima.
Ta kipub tegema neid valikuid päris radikaalselt
ja sellepärast peaks noortel olema võimalus teha õigeid valikuid.
Meil oli kodu seitse last ja õnneks ema juhtis meid
vaimulike asjade juurde.
Lugesime Piiblit ja kristlikke lasteraamatuid, palvetasime.
Aga ega laudas sündimine sinust hobust ei tee.
Kristlasena peab ka rakendama kõiki neid asju oma elus.
Kui olin 14-aastane, töötasin rongijaamas kinganühkijana.
See oli NMKY korraldatud projekt poisid-ära-tänavalt 12-14-aastastele.
See oli väga hea. Kui teised läksid koolist koju,
ma võtsin oma tööasjad ja läksin jaama tööle.
Ühel laupäeval mäletan, ema üles, et on noorteüritus
Vuorikatu 7 NMKY ruumides. Ta ütles, et läheksin sinna kell 19.
Jälgisin kella puhastades inimeste kingi ja
kui kell oli kümme enne seitset, läksin sinna üritusele.
Pean seda oma elu üheks tähtsaks sündmuseks.
Seal polnud preestreid või teisi tähtsaid kirikumehi.
See oli noorteõhtu, nad laulsid ja
kõike seda ma olin varem näinud.
Aga sellel õhtul sõnad puudutasid mind.
Ma jäin natuke hiljaks ja istusin tagumises pingis.
Tõstsin lõpus oma musta töömehe käe püsti,
palusin, et poisid palvetaksid ka minu eest.
Läksin ette, mu eest palvetati.
See oli 14-aastase poisi elus suur pööre.
Kõndisin kodupoole ja tundsin, et olen teadlikult teinud selle otsuse.
Muidugi mitmeid kordi peale seda siiamaani lähen aina uuesti
armulise Isa juurde.
Aga see oli üks märkimisväärne päev.
See on valgustanud su teed kuni tänase päevani.
Issand võttis sind kasutusele ja su esimene baas oli Misjonikogudus.
Jah, Helsinki Misjonikogudus on olnud mu kodukogudus
alates noorest east.
Võtsin seitse aastat osa noorte orkestrist.
Selles vanuses on see väga tähtis, kuna on nii palju energiat,
mis nagunii elatakse kuskil välja.
Kui me ei loo selles vanuses poistele ja tüdrukutele
piisavalt head ja meeldivat tegevust,
mitte ainult lauluüminat, vaid ka muud vaimulikku tegevust,
siis nad kaovad teistesse hobidesse.
Õnneks mul oli võimalus muusikat mängida orkestris,
harjutasime kord nädalas ja pühapäeviti esinesime.
See kaitses mind muude asjade eest, sain olla koguduse õhkkonnas,
heade asjade juures.
Selle peale ehitus su elu, abiellusid ja algas faas
peale Soomet. Kuidas sattusid Jaapanisse?
Paljud misjonitöötegijad käisid meil külas.
Mu onu oli Jaapanis misjonijutlustajana.
Sain juba lapsepõlves ja nooruses kuulda palju
uudiseid igalt poolt maailmast. Meil käisid aasialased ja
vahel aafriklased kodus külas.
Tekkis salajane soov ise mõni päev olla rääkimas
inimestele sellest maailma parimast asjast.
Orientatsiooni ja juhtimist oli, onu viis mind kuskile ja
ma mängisin seal trompetit, olin asjadega kaasas.
Siis läksin Inglismaale piiblikooli, käisin sõjaväes ja
peale seda tegutsesin noortepastorina.
Sõjaaja järgne generatsioon oli päris värviline seltskond.
Siis me ehitasime esimese teetoa-bussi.
Sellega me liikusime igal pool Helsingis ringi ja
nägime häid tulemusi selle aja noorte keskel.
Liikusin mööda Soomet ringi evangelistina ja
sedasi mu karjäär algas.
Kes oli see inimene, kes julgustas sind minema Jaapanisse?
Mul oli sisemine teadmine ja kõik mis koguduses räägiti
mõjutas ka muidugi.
Aga kaks asja panid mind mõtlema.
Meie, soomlased, ei saanud valida, kuhu riiki me sünnime.
On olnud fantastiline kingitus sündida soomlasena.
Meil on koolitus, heaolu, kõik, mida inimene eluks vajab.
Miks me ei sündinud kuskile mujale?
Me ei saanud seda valida, see oli kingitus.
Teine asi, mida me ei saa valida, on millise perekonna liikmetena
me sünnime. Millised emad ja isad meil on ja milline
pärandus sealt kaasa antakse.
On inimesi, kes pole kunagi kuulnud näiteks seda,
et on elav Jumal, kes on loonud taeva ja maa.
On miljoneid jumalaid, maailmas pole neist puudus,
religioone on palju.
Ma ei ole religioosse iseloomuga,
aga kohe kui selle sees tuksub midagi elavat,
olen asjaga kaasas.
Olles soomlane, mul on kõik need teadmised,
aga on inimesi kõikjal maailmas, kes ei tea neid asju.
Kui ma ainult kõlbaksin ja mul oleks võimalus,
võiksin viia seda sõnumit edasi. See oli päris selge mu elus.
Kui sa läksid Jaapanisse, su keeleoskus ei olnud
veel väga hea, millised olid esimesed mõtted misjonitöös?
Jah, keelebarjäär oli päris kõrge ja jaapani keelt
saab kogu aeg juurde õppida.
Kui minnakse võõrasse riiki, tuleb ära õppida riigikeelt
nii palju kui võimalik ja selle abil kuulutada seda parimat sõnumit.
Sellest saab varsti 37 aastat täis, kui saabusime Jaapanisse
jõululaupäeval.
Järgmisel päeval oli esimene koosolek,
pärastlõunal noorsoovanglas ja õhtukoosolek toimus
väikses korteris.
Mäletan, et seal oli üks noor neiu nimega Koidesan.
Ma püüdsin tõlgi abiga tuua esile jõuluevangeeliumi
ja tema ütles, et ta tahab võtta vastu selle maailma
parima kingituse, mis on taevast meile saadetud, Jeesuse.
See oli töö esimene vili ja on ilusa mälestusena mul meeles.
Mõned kuud läksid mööda ja Koidesan tuli minu juurde ümbrik käes.
Ta ütles mulle tõlgi vahendusel: "Ma tahan abielluda."
Ma ütlesin, et see on hea asi, täiesti normaalne,
palvetame selle eest.
"Aga kas sina võiksid otsida mulle abikaasa?"
See oli minu jaoks uus asi. Selles olukorras ei tohi naerda,
tuleb võtta asja tõsiselt.
Rääkisin ühe jaapani pastoriga ja ütlesin, et sain selle ümbriku.
Ta ütles, et see tähendab, et ma pean igal pool
ringi käima ja otsima talle abikaasa.
Leidsime ühest linnast selle koguduse liikme noore poja.
Rääkisime pastoritega omavahel ja mõtlesime, et see sobib.
Mulle see väga ei meeldinud, ma ei tahtnud osa võtta,
pärast vastutan veel tagajärgede eest.
Esimene kord ei tulnud välja, kuna isa oli jaapanlane ja
ema oli korealane, sedasi ei tule välja.
Osad jaapanlased vaatavad ikka veel viltu korealaste peale.
See ei tulnud välja.
Aga siis me leidsime väga toreda Nissisan nimelise noormehe
ja nad abiellusid.
Ma korraldasin pulma ja neil on nüüd viis last.
Iga kord kui ma nendega kohtun, nad meenutavad seda.
Sellised huvitavad olukorrad tulevad meelde algusaastatest.
Jaapan on kultuuri poolest väga erinev Soomest.
Mis sa selle kohta ütled misjonitöö poole pealt?
Jah, soomlaste hingemaailm, iseloom, on ikkagi jaapanlaste
omaga üpris sarnane.
Jaapanlased on viksid ja viisakad,
aga ka natuke häbelikud.
Naine, abikaasa on jaapani keeles "okusan" ehk nurgainimene.
Paljudes jaapani filmides võib näha, kuidas naine teenindab mehi
ja pakub põlvitades teed ning lahkub tagurdades.
Alati tuleb teha kolm sammu tahapoole ja siis tohib alles
ümber pöörata.
Iseloomu sarnasuse ilmne põhjus on see, et jaapanlased on
niivõrd innukad Soome külastajad.
Soomlased tulevad Jaapanisse ja imestavad, mis selles riigis on,
et tekib igatsus tagasi tulla.
Kombed on muidugi erinevad ja muusika ka.
Siiski kui ma laulan soomekeelseid laule, nende muusika on päris sarnane.
Muidugi leidub ka vana kultuuri ja teistsugust muusikat.
Aga ma olen väga rõõmus, et leidsin sellise riigi,
kus on kohe olukorrad, kus ollakse ühel lainepikkusel.
Ootan juba tagasiminekut kolme nädala pärast.
Pool oma elust olen elanud välismaal ja vahel küsitaksegi,
mis rahvusest ma olen.
Jaapani rahvastikust ligikaudu üks protsent on kristlaseid ja
teised on muudest religioonidest.
Kuidas näed kristluse levikut seal ja kui suureks takistuseks on
budism ja sintoism?
Jaapanlastest 25 protsenti on budistid ja 25 protsenti on
sintoistid ning 1 protsent on kristlaseid.
Sintoismis on igasuguseid rõõmsaid asju nagu sünnipäevasid,
lõpetamisi, uue maja kasutusele ristimisi.
Budismis on kurvad asjad matused jne.
Praegusel hetkel jaapanlased on pigem
nime poolest budistid ja sintoistid, aga vaimude teenimine on
siiski tähtsal kohal.
Kui inimene sureb, on väga tähtis, millised matused tal on.
Ta saab siis uue nime ja selle järgi, mis värvi riietus on preestril,
arvestatakse matuste hind.
Sellest võiks rääkida väga pikalt.
On olemas selliseid ahelaid, aga nad tihti koputavad
meie ukse peale ja küsivad, kui palju maksab kristlaseks saamine.
See pole kaubaartikkel, selle saab andes oma südame Jumalale.
Aga kuidas ma avan oma südame Jumalale?
Ma olen avanud oma südame miljonitele jumalatele,
kes on see Jumal?
Looja, see on tähtis, ta on keegi, kes pani alguse sellele maailmale,
Piibel räägib meile sellest: "Alguses Jumal lõi taeva ja maa."
Selle Jumalaga on võimalik kohtuda.
On fantastiline rõõm näha, seal on praegu 30 miljonit inimest,
seega 1 protsent on miljon kolmsada tuhat inimest ja
kui nad kõik ühendavad oma jõud, see paistab välja.
Eriti peale tsunaami ja maavärina kohutavaid tagajärgi,
kristlased on ühendanud oma jõud, et aidata neid piirkondi.
Teeme erinevaid kampaaniaid, kus toome esile,
et Jumal kuuleb palveid ja räägime evangeeliumist.
Selles on vaja väga palju tarkust.
Kannatavale inimesele ei tohi minna peale suruma,
et ta usuks Jumalat, vaid tuleb näidata tegudega.
See on üks põhjus, miks ma lähen tagasi.
Viisime Sendai linna asju abivajajatele ja linna juht
oli küsinud, mis mees ma õige olen.
Ta ütles mulle: "Sa oled soomlane, sa näed välja nagu jõuluvana."
Ütlesin, et olen meie piirkonnas seda lastele mänginud ja
rääkinud tõelisest jõulusõnumist.
Mind on alati häirinud see, kuidas jõuluvana on röövinud
parima sõnumi jõuludest, kingitusest.
Mõtlesin, et kasutame jõuluvana, mis on see parim kingitus?
Mitte see, et jõuluvana on olemas, vaid jõuluvana räägib teile,
mis on see parim kingitus, taevane kingitus,
kõik võivad selle saada.
Ja linna juht ütles: "Tule rääkima sellest siia Sendai linna
kaks nädalat enne jõule."
Seal on siis kõik valgustatud, puud on värvilised.
Selline projekt ootab mind ees.
Oleks palju rääkida, aga räägi lühidalt,
kus sa olid siis, kui tsunaami tuli?
Jah, kui maavärin tuli peale, olin teel Tokyosse rongiga,
mis liigub 280 km/h.
Oli ilus päev, jõudsime tunnelisse ja rong hakkas aeglustama
kuni peatus kottpimedas üle kilomeetrises tunnelis.
Tuled läksid kustu.
Kui ma ütlesksin, et ma ei kartnud, valetaksin.
Rahvas oli väga vaikne. Jaapanlased ei paanitsenud väga.
Olime pimedas pool tundi ja siis öeldi, et pole vaja karta,
on toimunud suur maavärin.
Neil on selline süsteem, et 20 sekundit enne toimumist,
teatatakse ette ja kõik rongid peatatakse.
Aga kardeti seda, et äkki tunneliavad on kinni kattunud
või äkki rööpad ei ole korras.
Olime kolm tundi tunnelis ja liikusime edasi Tokyosse.
See oli kogemus.
Iltalehti helistas mulle ja kuskil ajalehes kirjutati
"Soome mehe hirmuhetkedest".
Kell liigub nii kiiresti, palju oleks, mida rääkida,
aga ma tahan, et jagad midagi meie vaatajatega,
mida Jumala Vaim sulle annab.
Head vaatajad, on suur kingitus, et oleme saanud sündida
siin heaoluriigis.
Muidugi tuleb igasuguseid raskuseid, mida peame ületama.
Aga mõtle selle peale, sa elad Põhja-Euroopas,
kus kõik töötab, igaühel on kõigeks võimalused.
Meil on söök, jook, haridus, kõik.
See peaks meis tekitama tänutunde.
Olen oma elus misjonireisidel viibinud 56-s riigis,
lapsed lugesid kunagi passi pealt, olen näinud, et kõigigil inimestel
ei ole seda.
Oleme tänulikud selle eest, mis meil on nüüd.
Kui tulin nüüd peale viite aastat Soome, on võimas näha seda loodust,
rahulikku ümbruskonda, sinist taevast.
Väga lahe olla Helsingis, Euroopa valges linnas.
Kolm päeva tagasi käisin pargis ja seal oli üks väikemees,
kes kiikus ja teine väikelaps, kes vaevu suutis rääkida,
viskas kõik suguelundite nimetused talle näkku.
Mõtlesin, kust ta oli õppinud ropendama?
Seda Jaapanis ei ole.
Ma ei taha olla halvatahtlik vanamees, moralist,
aga ma sooviksin, et me võiksime kõigega,
mida ütleme ja teeme, tänada Jumalat selle eest,
et olen saanud sündida soomlasena ja õppida tundma Sind.
Jumal õnnistagu sind, ava oma süda Jeesusele.
Ütle talle: "Jeesus, siin ma olen, anna mulle patud andeks,
juhata mind sinu Sõna õpetuste kohaselt."
Kõike head kõigile teile.
Aitäh, Reijo, et tulid siia saatesse. Meil oleks olnud veel palju,
millest vestelda, aga aitäh selle eest, et võid jagada
muljeid Jaapanist ja ligi 60-st riigist, kus oled käinud.
Võib-olla kuuleme sind veel sellel kanalil.
Õnnistusi sinu tulevasele reisile mõne kuu pärast
tagasi Jaapanisse.
Aitäh, Martti. Me jälgime neid saateid seal Jaapanis väikese laptopi pealt.
Tõlge: Sanna Pitko