o
Meidät on luotu rakkautta varten.
Voimme tuntea rakkauden joka solullamme.
Rakkauden etsiminen väärästä paikasta aiheuttaa -
yksinäisyyden tunteen.
Tarvitsemme todellista rakkautta.
Rakkauden etsiminen väärästä paikasta tuhoaa meidät -
ja jättää jälkeensä rikkinäisiä perheenjäseniä.
On aika kokea todellista rakkautta.
On aika levätä Isän sylissä.
Isän syli "Ilmestys Isän rakkaudesta"
Luemme nyt yhdessä Matteuksen evankeliumin 22:sta luvusta.
Tarkastelemme yhdessä kolmea Raamatunkohtaa -
joiden avulla luomme pohjan koko opetukselle.
Aiheena on Isän syli.
Haluan lukea teille lempi-siteeraukseni.
Max Lucado sanoi näin: ”Jos Jumala omistaisi jääkaapin -
sinun valokuvasi olisi kiinnitettynä sen oveen.
Mikäli Jumala omistaisi lompakon, sinun valokuvasi olisi sen sisällä.
Hän lähettää sinulle kukkia keväisin
ja auringonpaisteen joka aamu.
Kun sinä puhut, hän kuuntelee.
Jumala voisi asua, missä tahansa maailmankaikkeudessa -
hän valitsi asuinsijakseen sinun sydämesi. ”
Tämä on kertakaikkisen mahtavaa!
Ystävä hyvä, Jumala on hulluna sinuun!
Tämä totuus on vaikea uskoa.
Se, mitä uskot Jumalan ajattelevan sinusta -
vaikuttaa siihen, miten kohtelet muita ihmisiä.
Mikäli luulet, että Jumala on närkästynyt sinuun -
saatat tietämättäsi kohdella muita ihmisiä samalla tavalla.
Monet Kristuksen ruumiissa eivät osaa sitoutua -
oikeanlaisiin ihmissuhteisiin.
Seurakunnissa on paljon rikkinäisiä avioliittoja ja johtajia.
Avioerotilastot ovat yhtä korkeita seurakunnissa ―
kuin niiden ulkopuolella.
USA:ssa korkeimmat avioerotilastot ―
ovat kristityksi tunnustautuneiden joukossa.
Avioerotilastot ovat USA:ssa 50 prosenttia korkeampia -
niin sanotulla Raamattu- vyöhykkeellä, kuin muilla alueilla.
Olemme unohtaneet syyn, jonka vuoksi Jumala lähetti -
Poikansa kuolemaan.
Jumala on rakkaus, ja hän haluaa saattaa rakkautensa entiselleen.
Matteuksen evankeliumi 22:37-40 sanoo näin:
Jeesus vastasi: “Rakasta Herraa, Jumalaasi, koko sydämestäsi.
Koko sielustasi, ja mielestäsi. Tämä on käskyistä suurin ja tärkein.
Toinen yhtä tärkeä on tämä: Rakasta lähimmäistäsi niinkuin itseäsi.
Näiden kahden käskyn varassa ovat laki ja profeetat.”
Kaikki Raamatun sanat kulminoituvat yhteen tuttuun fraasiin.
Vastaanotamme Jumalan rakkautta, ja osoitamme sitä muille.
Jumalan sana voitaisiin supistaa yhteen ajatukseen:
Rakkauden vastaanottaminen, ja sen osoittaminen muille.
Luemme 1 Kirje Korinttilaisille luvusta13 -
jolla jatkamme tuota ajatusta hieman pidemälle.
Tämä on pohja kaikelle, mitä tulemme käsittelemään.
Alkaen jakeesta 1, joka on kaikille hyvin tuttu.
”Vaikka minä puhuisin ihmisten ja enkelien kielillä mutta minulta -
puuttuisi rakkaus, olisin vain kumiseva vaski tai helisevä symbaali.
Vaikka minulla olisi profetoimisen lahja -
vaikka tuntisin kaikki salaisuudet ja kaiken tiedon.
Ja vaikka minulla olisi kaikki usko, niin että voisin siirtää vuoria -
mutta minulta puuttuisi rakkaus, en olisi mitään.
Vaikka jakaisin kaiken omaisuuteni nälkää näkeville -
ja vaikka antaisin polttaa itseni tulessa mutta minulta puuttuisi -
rakkaus, en sillä mitään voittaisi. ”
Miksi ihminen haluaisi uhrata koko elämänsä?
Miksi ihminen haluaisi mennä lähetyskentille?
Miksi ihminen uhraisi elämänsä, mukavuutensa, perheensä?
Voisimme tehdä sen Jumalalle -
mutta se ei takaa perhe- elämässämme rakkautta.
Harvoilla Jumalan valtakunnan työssä olevilla ihmisillä -
on perheen sisällä intiimiä kanssakäymistä.
Monessa perheessä ei ole tietoakaan rakkaudesta.
95 prosenttia palvelutehtävissä olevista henkilöistä -
eivät rukoile vaimojensa kanssa tai rohkaise puolisoaan.
Rakkaus ei ole heille luontevaa.
Miksi ihminen uhraisi kaiken, mitä hänellä on?
Ihminen voi luulla, että itsensä uhraamisen, tai inhimillisen -
ponnistuksen kautta hän pystyisi saavuttamaan -
hyväksyntää, tunnustusta tai -
vastaanottamaan Jumalan rakkauden.
Ilman rakkautta, emme olisi mitään.
Paavalin tavoin toteamme: Vaikka meillä olisi -
uskoa niin, että voisimme siirtää vuoria -
vaikka tuntisimme Jumalan salaisuudet ja olisimme uhranneet -
kaiken, mutta meillä ei olisi rakkautta, ei meillä olisi mitään.
Laki ja profeetat supistuvat tähän ajatukseen:
Vastaanotamme rakkautta ja osoitamme sitä muille.
1 Johanneksen kirje 4:7: “Rakkaat ystävät -
rakastakaamme toisiamme, sillä rakkaus on Jumalasta.
Jokainen joka rakastaa, on syntynyt Jumalasta ja tuntee Jumalan.
Joka ei rakasta, ei ole oppinut tuntemaan Jumalaa ―
sillä Jumala on rakkaus.”
Onko Jumalan tunteva henkilö sellainen -
joka rukoilee 2-3 tuntia päivässä?
Onko hän ihminen, joka paastoaa 40-päivän ajan?
En tiedä, kuinka paljon tämä henkilö -
tietää, mutta nälkä hänellä ainakin on!
Onko hän sellainen, joka rakastaa Jumalaa -
ja tuntee Jumalan Sanan?
Voittaa tuhansia sieluja Jumalalle?
Matkusteleva ihminen?
Ihminen, joka rakentaa -
maailman nopeimmin kasvavia seurakuntia?
Ei!
Jumalaa rakastava ihminen pysyy rakkaudessa.
Jae 12: ”Jumalaa ei kukaan ole koskaan nähnyt.
...jos rakastamme toisiamme, Jumala pysyy meissä ja hänen -
rakkautensa on saavuttanut meissä päämääränsä.”
Tämä sana ”pysyä”...
Koemme mukavuutta ja turvaa.
Pysymme Jumalan rakkaudessa, kun rakastamme toisiamme.
1 Johanneksen kirje 4:16 sanoo -
olemme oppineet tuntemaan Jumalan rakkauden.
Kreikan kielessä sana tietää, tai oppia tuntemaan jotakin -
tarkoittaa kokemista.
Olemme kokeneet Jumalan rakkauden ja uskomme siihen.
Jumala on rakkaus.
Voitko uskoa, vaikket koe -
hänen rakkauttaan?
Kyllä.
On eri asia kokea jotakin, kuin uskoa.
Kristuksen ruumis uskoo Jumalan rakastavan häntä -
mutta harvat ihmiset Kristuksen ruumiissa -
oikeasti kokevat Jumalan rakkautta.
16:sta jakeen lopusta luimme, että Jumala on rakkaus.
Jumala pysyy siinä, joka pysyy rakkaudessa -
Ihmisessä, jolle rakkaus on luontevaa.
Tämä ihminen pysyy rakkaudessa, ja Jumala pysyy hänessä.
Miten erotat ihmisestä, tunteeko hän Jumalan?
Siitä, että rakkaus on hänelle luontevaa.
Onko rakkaus sinulle luontevaa?
Kysytäänpä vaimoltasi.
Tai voisin kysyä lapsiltasi.
Jos et pysy rakkaudessa, et pysy myöskään Jumalassa.
Sillä Jumala on rakkaus.
Jos et pysy Jumalassa, et ole sujut itsesikään kanssa.
Sillä sinut on luotu rakkautta varten!
Jokainen solusi on luotu Jumalan kuvaksi -
vastaanottamaan rakkautta ja osoittamaan sitä muille.
Vastaanottamaan rakkautta ja osoittamaan sitä muille.
Jos et pysy rakkaudessa -
et kykene myöskään rakastamaan puolisoasi.
Jos et pysy rakkaudessa -
et kykene rakastamaan lapsiasikaan.
Olet epävarma itsestäsi, ellet pysy rakkaudessa.
Sillä sinut on luotu rakkautta varten!
Elämäntarkoituksen löytää vasta, kun suostuu ―
tekemään niitä tekoja, joita varten on luotu.
Sinä vastaanotat rakkautta...
ja osoitat sitä muille.
Jos et pysy Jumalassa -
ja lepää hänen rakkaudessaan, antaen sen tulla esiin -
ihmissuhteissasi niin, että rakkaus olisi luontevaa -
tulet tarvitsemaan palvelutyötä voidaksesi tehdä -
vaikutuksen ihmisiin, itseesi ja Jumalaan.
Tai perustat yrityksen -
jonka avulla voisit ansaita -
niin paljon rahaa, että voisit olla itseesi tyytyväinen.
Jumala on luonut sinut rakkautta varten.
Ihminen voi kokea Jumalan läheisyyttä ainoastaan silloin -
kun hän pysyy rakkaudessa.
Olet rukoillut jo riittävästi.
Jotkut teistä ovat paastonneet tarpeeksi.
Olet palvellut riittävästi -
ja tehnyt riittävästi asioita -
mutta emme ole Kristuksen ruumiina pysyneet rakkaudessa.
Todellisuudessa meidät on luotu rakkautta varten.
Tyhjyyden, turhautuneisuuden ja epävarmuuden tunteet -
valtaavat meidät, ellemme suostu vaeltamaan rakkaudessa.
Jumala on ohjelmoinut jokaisen säikeen sinussa -
vastaanottamaan rakkautta ja osoittamaan sitä muille.
Voimme ymmärtää Jumalan rakkauden -
vasta kun ymmärrämme tämän totuuden.
Viimeisen vuosisadan aikana julistettu evankeliumi -
ei valitettavasti ole muuttanut maailmaa yhtä radikaalisti -
kuin evankeliumi, jota saarnattiin 2000 vuotta sitten.
Emme ole keskittyneet vastaanottamaan Jumalan -
rakkautta ja osoittamaan sitä muille.
Jumalan sanan, teologian, palvelutyön ja kaiken muun -
mitä teemme Jumalan valtakunnassa tulee olla juurtunut Isän rakkauteen.
Muutoin, meillä ei ole mitään.
Niin monet suhteet päättyvät eroon.
Avioliitot päätyvät eroon, koska ei haluta pysyä rakkaudessa.
Tulemme kilpailuhaluisiksi ja riitelemme-
niin Kristuksen ruumiin sisä- kuin sen ulkopuolellakin.
Olet ehkä pelastunut, Pyhällä Hengellä täyttynyt ja parantunut -
mutta joudut päivittäin kamppailemaan pelkojen ja -
yksinäisyyden kanssa, ellei suurin tarpeesi ole tyydyttynyt.
Jumala loi jokaiseen ihmiseen yksinkertaisen perustarpeen.
Suurin tarpeemme on vastaanottaa rakkautta ja osoittaa sitä muille.
Ellei tarvettasi tyydytetä, alat voimaan huonosti.
Mutta, kun tarpeesi tyydytetään, sinä paranet.
Paraneminen synnyttää sinussa kasvua ja kypsymistä.
Näemme Kristuksen ruumiissa paljon epäkypsyyttä -
koska suurin tarpeemme ei ole tyydyttynyt.
Ihmiset joutuvat edelleen taistelemaan pelkojen kanssa.
Uskotko Jumalan rakastavan sinua?
Uskotko todella, Jumalan rakastavan sinua?
Kamppailetko pelon kanssa?
Pelkäätkö epäonnistumista tai hyljätyksi tulemista?
Oletko epävarma? Koetko alemmuutta?
Pelkäätkö vastaanottaa tai osoittaa rakkautta?
Kamppailetko pelon kanssa?
Se mitä nyt vastasit on ristiriitaista -
edellisen vastauksesi kanssa, sillä täydellinen rakkaus -
karkottaa pelon.
Pelkäävä ei ole tullut täydelliseksi rakkaudessa.
Voit tietää ja uskoakin Jumalan rakastavan sinua -
mutta jos et ole sisimmässäsi kokenut hänen rakkauttaan -
tulet sairaaksi.
Silloin pelkäät epäonnistumista, hylkäämistä -
ja intiimiä kanssakäymistä.
Pelkäät vastaanottaa rakkautta, ja osoittaa sitä muille.
Rakkaus ei ole sinulle luontevaa.
Luulet, että voit rukoilemalla ansaita rakkautta.
Tai jos touhuat, tulet rakastetuksi.
Luulet, että kun paastoat tai annat riittävästi -
omista varoistasi tulet rakastetuksi.
Täytyy olla fiksu, ja lukea riittävästi Raamattua -
Tai olla suuri usko, jotta sinua rakastetaan.
Useimmat meistä ovat kokeilleet näitä kaikkia -
mutta olemme jääneet ilman vastauksia.
Sinussa ei voi tapahtua kasvua ja kypsymistä ennen kuin ―
tämä rakkauden tarve on sinussa tyydyttynyt.
Aloin ymmärtämään, että ihminen voi uskoa, että häntä rakastetaan -
vaikkei hän ole kokenut rakkautta sisimmässään -
kun olimme erään kerran poikani kanssa etelässä -
Georgian osavaltiossa -
kauniin järven rannalla, Hartwell- nimisessä kaupungissa...
Olimme olleet kokouksissa, ja saavuimme kotiin myöhään illalla.
Asuimme mökissä metsän keskellä, lähettyvillä ei ollut muuta asutusta.
Järvelle oli mökistämme noin kahdensadan metrin matka.
Yhdentoista aikaan illalla yhdeksän- vuotias Joosua-poikani huusi:
”Isä, haluan mennä järvelle!”, ”Haluan mennä laiturille”, hän jatkoi.
Hän ei vain olisi halunnut mennä nukkumaan.
”Isä, vie minut laiturille!”, poika huusi jälleen.
”Etsin taskulampun!”, sanoin.
Emme kuitenkaan löytäneet taskulamppua.
Sanoin, etten aio lähteä järvelle pimeässä.
Poika huusi: ”Sinähän lupasit, ettei -
minun tarvitse mennä nukkumaan!”
”Vie minut järvelle!”, hän jatkoi.
Poikani otti minua kädestä kiinni -
ja raahasi minut ulos mökistä.
Poikaani ei pelottanut -
mutta minä olin kauhuissani, koska oli pimeää.
Metsässähän saattaisi olla mörköjä!
Olin peloissani, vaikka olin tuolloin jo 44-vuotias.
Olimme puolessa välissä matkaa. Olin pelosta suunniltani.
Muistin oman isäni sanat:
”Ensimmäinen kulkija herättää käärmeen, toista kulkijaa purraan.”
Yhdeksän vuotias Joosua- poikaani ei pelännyt!
Mutta minua pelotti!
Miksei Joosuaa pelottanut?
”Minulla on suuri isäni mukana.”
”Kun isäni on kanssani, minä en pelkää."
Olimme puolessa välissä... Yhtäkkiä Joosua -
päästi kädestäni irti.
Hän koki turvaa isänsä läsnäolossa.
Isän läsnäolossa ei ole pelkoa.
Hän oli edelläni, eikä hän pelännyt lainkaan.
Olin peloissani. Piilouduin pensaan taakse.
Poika oli nyt kolmen askeleen päässä. Hän huusi:
”Isä, missä sinä olet?”
Tulin esiin pensaan takaa, ja sanoin -
”Poikani, en sinua koskaan jätä, enkä hylkää.” Heprealaiskirje 13:5.
”Olen tässä”, sanoin.
Poikani osoitti minua sormellaan, ja sanoi:
”Älä koskaan enää tee noin!”
Useimmat teistä nostivat kätensä, kun kysyin -
koetko usein pelkoa. Aivan kuten oma poikani.
Hän tietää, että isä huolehtii hänestä.
Jokin pääsee isän ja lapsen väliin.
Onko meidän elämässä jokin asia -
tärkeämpi, kuin Jumala?
Tiedän Jeesuksen ristintyön vapauttavan minut
kaikista pimeyden voimista ja linnakkeista.
Raamattu puhuu Toinen kirje korinttilaisille 10:4-5 ―
linnakkeesta, joka vastustaa Jumalan tuntemista.
Saatat uskoa Jumalan rakastavan sinua, ja silti jokin ―
asia elämässäsi voi nousta ylpeänä vastustamaan Jumalan tuntemista.
Francis Frangipane kutsuu linnoitusta ajatuksen linnakkeeksi.
John Standfordin mukaan linnoitus on tavaksi tullut ajattelun rakenne.
Linnake on tapa, joka toistuu tahdottomasti elämässämme.
Emme ole uudistuneet mieleltämme.
Joka kerta, kun tapa toistuu, antaudumme -
tahdottomasti tälle ajattelulle.
Pelon kolkuttaessa ovellemme -
tulisi meidän uudistaa kokonaan ajattelumme.
Vaikka tiedämme, että Jeesuksen veri vapauttaa meidät -
se elämäsi alue, jolla vielä tunnet pelkoa ja epävarmuutta -
sillä alueella jokin asia nousee ―
ylpeänä vastustamaan Jumalan tuntemista.
Jaan teille oman kokemukseni Jumalan rakkaudesta -
jotta voisitte ymmärtää minua paremmin.
Kasvoin nuoruuteni Daytona Beachissä, Floridassa.
Isäni oli seikkailunhaluinen urheilija. Elämä oli hauskaa hänen kanssaan.
Vapaapäivät vietimme vesihiihdon tai kalastuksen parissa.
Olimme aina veden läheisyydessä ―
surffailimme tai olimme rannalla.
Sydämenhalajamiseni oli olla isäni läheisyydessä.
Jumalan on ohjelmoinut meihin halun ja syvän ―
kaipauksen sydämiimme olla isämme läheisyydessä.
Olemme luodut rakkautta varten.
Kaipaamme olla maallisen isämme sydämessä.
Tuohon aikaan elämä oli minulle normaalia, seikkailua ―
ja silkkaa kalastusta.
Tajusin kahdeksanvuotiaana, että jotakin oli vialla.
Olin kerran parhaan ystäväni luona käymässä.
Naapurin lapsilla oli tapana kokoontua pihalle ―
pelaamaan pesä- tai jalkapalloa.
Inhosin tätä -
koska parhaat urheilijat valittiin aina ensin.
He saivat olla joukkueen kapteeneja.
Lapset, jotka eivät olleet kiinnostuneita pallopeleistä ―
valittiin viimeisenä.
Tiesin jääväni ulkopuoliseksi, eikä kukaan huolisi minua seuraansa.
Minut valittaisiin joukkueeseen viimeisenä, niinkuin aina.
Halusin kuitenkin viettää aikaa muiden poikien kanssa.
Mutta he eivät halunneet minua, koska huitaisin aina pallon ohi.
En koskaan osunut palloon. Ei minua kiinnostanut.
Minä vaan halusin kalastaa.
Kerran olin taas lyönyt hutiin, ja niinkuin 8-10-vuotiaille tyypillistä on
he ilkkuivat ja häpäisivät minut täysin.
Tällä kertaa tapahtui kuitenkin jotakin aivan erityistä.
Herra Mullens, parhaan ystäväni isä, juoksi minun luo.
Hän otti minua kädestä kiinni, ja otti minut syliinsä.
Hän sanoi: ”Tuo oli mahtavaa, Jack!” ”Olen niin ylpeä sinusta!”
Ihmettelin, miksi hän oli ylpeä minusta.
Olin kahdeksanvuotias, kun minua pidettiin ensimmäisen kerran lähellä.
Nyt minua syleiltiin ja minua kehuttiin, vaikka olin juuri löynyt hutiin.
Sain istua isän sylissä -
vaikka kaikki muut häpesivät ja hyljeksivät minua.
Sain kokea epäonnistumisestani huolimatta rakkautta ja hyväksyntää.
Miksi isäni ei koskaan toiminut tällä tavalla?
Muut ihmiset näkivät isäni innokkaana ―
juniorijoukkueen kannattajana -
joka oli läsnä jokaisessa jalka- tai pesäpallopelissä.
Hän aina huusi pojalleen.
Hän seisoskeli kentän laidalla, ja huusi minulle:
”Mikä sinua vaivaa, Jack?”, ”Lyö nyt siihen palloon!”
”Etkö osaa tehdä mitään oikein?” hän huusi raivoissaan.
Mikäli löin hutiin, isäni turhautui.
Tiedän kuitenkin, että isäni rakasti minua.
Hän olisi antanut elämänsä puolestani.
”Et ole minkäänarvoinen, ellet voita kaikkia.”
Isäni opetti meitä olemaan vahvoja.
Vasta vuosia sitten tajusin, miksi hän oli niin töykeä.
Isä kertoi ensimmäisen kerran lapsuudestaan 70-luvulla ―
pian sen jälkeen, kun hän oli itse tullut uskoon.
Hän soitti minulle, ja kertoi, ettei hän voinut lopettaa itkemistä.
-Haluan kertoa sinulle jotakin. Harvat ihmiset tietävät tästä.
Seitsemän vuotiaana, isäni hylkäsi minut -
ja hän palasi vasta kymmenen vuoden kuluttua.
Isäni kertoi, että hänestä oli tullut vihamielinen.
Hän oli ruvennut kiusaajaksi.
Isoäiti oli usein kurittanut häntä, jotta hän tottelisi.
Isäni kertoi, että hän oli siihen aikaan vaikein 12-vuotias -
tässä Georgian pikkukaupungissa.
Lukioikään päästyään isäni oli niin kova ―
että hän voitti kaikki muut urheilussa.
Isäni löysi identiteettinsä muiden voittamisessa.
Toisen maailmansodan puhjettua, hän ajatui neljäksi vuodeksi -
viidakkoon, Uuteen Guineaan ja Filippiineille.
Hän oli kokenut siellä sotaa, kuolemaa ja hävitystä.
Minä taas olin kasvanut ilman isää.
Isästäni oli tullut selviytyjä.
Selviytyjät osoittavat lapsilleen rakkautta ―
osoittamalla heille, millä tavalla heistäkin voi tulla selviytyjiä.
He opettavat lujana pysymistä, ja kuinka perheestä huolehditaan.
Isä huolehti perheestämme, ja hän opetti minut miehen tavoille.
”Miehet eivät itke!”
”Miehet ovat vahvoja!”
”Ole vahva!”
”Voita kaikki!”
”Sinä et ole mitään, ellet voita kaikkia!”,
näin hän sanoi minulle tuhansia kertoja.
En tajunnut vielä silloin, että kaikki tämä vaikutti ―
kahdeksan vuotiaan pojan ajatusmaailmaan -
muodostaen linnakkeita.
Isäni sanoi minulle päivittäin, ettei minusta koskaan tulisi mitään -
ellen voittaisi kaikkia.
Hänen sanansa rakensivat ajatuksiini linnakkeen -
jonka mukaan, minulla olisi paikka hänen sydämessään ainoastaan -
jos osuisin palloon.
Tai ainoastaan silloin, jos saisin kiitettäviä arvosanoja koulussa.
Tai jos olisin paras ja voittaisin kaikki muut.
En välittänyt siitä, millaiseksi isäni halusi minun tulevan.
Isäni oli tennis valmentaja ―
ja hän halusi tehdä minusta tenniksen maailmanmestarin.
Hän halusi tehdä minusta ja veljästäni mestareita.
Isoveljeni oli mahtava. Hän tuskin koskaan hävisi yhtään ottelua.
Mutta sitten oli se toinen poika, minä. Minussa ei vaan ollut sitä jotakin.
Isäni vei meitä usein tenniskentälle ja valmensi meitä.
Hän huusi: ”Olkaa vahvoja!”
”Osukaa palloon!”
”Älkää olko nynnyjä!”
Isäni ei ollut luopunut armeijan alikersantti mentaliteetistaan -
vaikka hän oli palannut jo kotiin.
Hän rakasti minua, ja hän osoitti sen minulle osaamallaan tavalla.
Minun ajatusmaailmaani oli rakenteilla linnakkeita.
Mikäli osuisin palloon, isä katsoisi minuun tyytyväisenä ja sanoisi:
”Noin sitä pitää!”
Isä oli innoissaan, mikäli voitin ottelun. Mutta jos hävisin ottelun -
jos en osunut palloon, hän ei halunnut olla lähelläni.
En muista koskaan voittaneeni, sillä minä en välittänyt.
Minä halusin vain kalastaa.
Mutta kalastus ei lyönyt leiville, ainoastaan mestarina oleminen.
Kaksitoista vuotiaana tajusin, että isäni mielestä minä epäonnistuin ―
useammin, kuin onnistuin.
Ja jos kerran koet, että epäonnistut useammin, kuin onnistut -
miksi ihmeessä yrittää?
Miksi ei vaan lopettaisi kokonaan?
Eräänä päivänä isän huudettua minulle -
pudotin tennismailani kentän laidalle ja kävelin pois.
Isä huusi: ”Tule takaisin tänne!”
Siitä päivästä lähtien en ollut enää isäni poika.
Kävelin tenniskentältä kotiin, ja tiesin, etten koskaan -
pysty olemaan tarpeeksi hyvä isäni mielestä -
joten minä lopetin yrittämästä.
Päätin keskittyä siihen, mitä osasin tehdä.
Minä osasin ajatella niinkuin kala.
Minä sain kalan haaviini, silloin kun kukaan muu ei saanut.
Kalastus oli ainut asia, jonka osasin tehdä hyvin -
joten minä päädyin kalastamaan 365 päivää vuodessa.
Olinhan kasvanut siinä ympäristössä.
Kalastin joka päivä Floridassa ja olin veden lähettyvillä.
Mutta kipu etsii jonkinlaista mielihyvää.
Kipuilin, koska tunsin, ettei minulla ollut paikkaa isäni sydämessä.
Joillakin ihmisillä tämä kipu tuntuu siltä, kun sydämesi räjähtäisi.
Joillakin tuntuu siltä, kuin norsu seisoisi rintakehäsi päällä.
Joitakin kuristaa tai tunnet, että sinussa on suuri solmu.
Kipu etsii mielihyvää varsinkin murrosiässä -
jos et koe, että sinulla on paikka isäsi sydämessä -
sitä paikkaa, jota varten sinut luotiin -
antaudut asioille, jotka luovat teennäisesti hyvän olon tunteen.
Kahdentoista vuoden iässä olin riippuvainen ―
pornografiasta ja masturboinnista.
Seitsemäntoista vuotiaana olin huumeriippuvainen.
Saatoin lähteä kalastamaan, ja minä sain kalaa -
vaikka olisin ollut täysin pilvessä.
Aloitin työn kalastuslaivoilla.
Parikymppisenä minusta tuli kalastuslaivojen kapteeni.
Olin itärannikon nuorin kalastuslaivan kapteeni.
Vuonna 1977 tienasin 50 000 US dollaria.
Vietin yleensä 6-7 päivää viikosta merellä.
Kalastusbisneksessä on mielenkiintoista―
satamaan paluu.
On olemassa taulukko, johon kirjataan -
kuka on saanut eniten kalaa.
Se, joka on pyydystänyt kuukaudessa eniten kalaa -
on listan kärjessä. Ja vastaavasti kalastusvene, joka on pyydystänyt -
vähiten kalaa on listan viimeisenä.
Kyllä minä tämän pelin tunnen!
Näit ehkä, kuinka Meren raivo- nimisessä elokuvassa -
ne kalastusmiehet, joilla ei ollut saalista, häväistiin.
George Clooney häväistiin laivanomistajan, muiden kapteenien,
baarissa istuskelevien ihmisten, ja jopa hänen oman ―
laivahenkilökuntansa toimesta, koska hän ei onnistunut olemaan -
paras lajissaan.
Tässä yhteiskunnassa on aukko.
Se näkyy koulujärjestelmässä, liike-elämässä ja -
uskonnollisessa maailmassa.
Me arvostelemme ihmisiä heidän suoritustensa perusteella.
Ajatusmaailmaamme on päässyt meidän huomaamattamme ―
kotona, koulussa, seurakunnassa ja työpaikallamme -
rakentumaan linnakkeita.
Tämä ajatusmalli sanoo, että sinua arvostetaan ainoastaan ―
jos olet huipulla.
Mutta, kuinka moni meistä valittiin toisena, kolmantena tai viimeisenä?
Tämä ajatusmalli jättää useimpiin meistä pelon -
että epäonnistummme tai meidät hylätään -
ei ainoastaan muut ihmiset, vaan myös Jumala.
Kuinka moni teistä tunnusti kokevansa pelkoa?
Sitten tapahtui jotakin mielenkiintoista.
Kalastusalalla käytetään sanontaa: ”Huippu koukku”.
Meren raivo ― elokuvassa vastaava sanonta oli ”Kultainen hevosenkenkä”.
Jokaisella kalastusammattilaisella ja venekerholla on oma sanontansa.
”Huippu koukku” on se alus, jonka nimi on listan kärjessä.
Tällä aluksella on pyydystetty enemmän kalaa, kuin millään toisella.
Kun palaat satamaan, muut kehuvat sinua.
Sinä saatat olla joukon lyhyin -
vaikkei minulla ollut sitä ongelmaa ―
mutta nyt olet ikäänkuin muita - pidempi -
koska olet pyydystänyt enemmän kalaa, kuin kukaan toinen -
ja sinun nimesi on listan kärjessä.
Voittajalla on tapana mennä satamaan tultuaan baariin -
ja se on kallista, koska sinun tulee tarjota kaljat kaikille.
Voittaja joutuu maksamaan hinnan siitä, että hän on paras lajissaan.
Isäni odotti minua usein satamassa.
Isäni ei ollut kymmeneen vuoteen halunnut olla kanssani tekemisissä ―
koska hän uhrasi kaiken aikansa valmentaakseen veljeäni ―
joka oli siihen aikaan USA:n huippu tenniksessä.
Tienasin parikymppisenä enemmän rahaa, kuin isäni.
Nimeni alkoi olla näkyvillä paikallisen lehden urheilusivuilla ja ―
kalastusseuran piirissä.
Lehdessä kirjoitettiin siitä, kuinka paljon kalaa olimme pyydystäneet ―
ja kilpailuista, joita olimme voittaneet.
Isäni huusi satamassa: "Poikani, sinä voitit tällä viikolla!"
"Olet huippu!"
Isäni kietoi kätensä ympärilleni ja menimme yhdessä baariin.
Hän halusi olla kanssani. Me juhlimme, nyt olin sankari.
Nyt minulla oli paikka isäni sydämessä ―
koska olin tehnyt täydellisen suorituksen.
Mutta satamassa oli noin 40-50 muutakin venettä.
Emme voineet olla joka viikko listan kärjessä.
Isälläni oli tapana tulla tervehtimään minua satamaan.
"Olet tämän viikon huippu!"
Hän näki ilmeestäni, etten ollut voittanut.
En saanut sanaa suustani.
Hän katsoi minuuun pettyneenä, ja lähti kotiin.
Minulla ei ollut paikkaa isäni sydämessä -
ellen ollut paras lajissani.
Käskin miehistön siivota veneen, ja varata tarpeeksi jäitä matkaan -
me lähtisimme takaisin merelle -
aivan kuten Meren raivo -elokuvassa.
Ellen ollut paras lajissani, minun läsnäoloani ei noteerattu.
Minulla ei ollut oikeutta pysyä satamassa.
Minun tuli varustaa alus jäillä, polttoaineella, ja syöteillä ―
ja palata takaisin merelle.
Enkä saanut palata, ennen kuin olin jälleen paras lajissani.
Merkitystä ei ollut sillä, oliko merellä myrskyisää.
Lasikuituinen kalastusveneemme oli noin 13 metriä pitkä -
ja se kulki ajoittain noin 80-100 km/t.
Emme palaisi satamaan, ennen kuin olisimme voittajia.
Eikä kyse ei ollut rahasta, vaan isän kasvonilmeestä.
Siitä ilmeestä, jonka näki isänsä kasvoilla.
Hänen kasvonsa kertoivat ―
oliko minulla paikka hänen sydämessään, vai ei.
Kaikki riippui siitä, käyttäydyinkö vaaditulla tavalla.
Mikäli tein kaikki asiat vaatimuksen mukaisesti, sain kannustusta.
Mutta, jos en tehnyt, minua ei noteerattu ollenkaan.
Parikymppisenä tajusin -
että linnakkeet kasvoivat koko ajan.
Ne vastustivat Jumalan, ja hänen ―
rakkautensa tuntemista.
Merellä muistutin raivohullua.
Jos joku miehistössä esti meitä olemasta voittajia-
minä räjähdin ja aloin raivota heille.
Kukaan miehistöstä ei voinut työskennellä kanssani -
eikä kukaan halunnut olla kanssani aluksella.
Koska minulle tärkeintä oli ainoastaan se -
että tulisimme olemaan listan kärjessä.
Siirrettyämme laivamme Floridasta Etelä-Carolinan rannikolle -
kalastimme seitsemän vuotta, jonka aikana olimme jatkuvasti ―
pyydystyslistan kärjessä.
Usein olimme menettää henkemme.
Olen ollut merellä kovissa tuulenpuuskissa -
valtavassa meren aallokossa.
Veneeemme kellahti usein kallelleen sekä ylösalaisin ―
ainakin kuusi kertaa.
Kerrankin oli kolme laivaa merellä, myrskyn yllättäessä.
Aamunkoitteessa huomasimme olevamme ainoat selviytyneet.
Lähdettyämme merelle päätimme -
ettemme palaisi takaisin satamaan -
ennen kuin tiesimme olevamme voittajia.
27-vuotiaana tienasin 50 000 US dollaria kalastuksen parissa.
Emme kalastaneet haaveilla, vaan vavalla.
Kuinka moni teistä on kalastaja?
Me saimme saaliiksemme, jopa 200 kiloa painavia kaloja.
Kerran olin saanut saaliiksi ―
seitsemän kiloisen mahi mahin elävänä.
Asetin sen syötiksi kehikolle, ja sain pyydystettyä jopa 200 kiloa ―
painavia grouper-kaloja.
Kalastus oli kivaa, mutta minä tein kaikkien muiden ihmisten elämän ―
kurjaksi koko merellä olomme ajan.
Eikä kukaan voinut olla minun palveluksessani.
Tulimme kerran ”Devils Hole” - nimiselle paikalle -
jonne kolme laivaa oli eksynyt 70- luvulla
Se sijaitsee Georgetownissa, Etelä-Carolinassa.
Kalat söivät hyvin tällä paikalla.
Pyydystimme noin 90 kiloa snappereita.
Sitten joukko groupereita lähestyi, ja alkoi syömään snappereita.
Saimme pyydystettyä 28 kalaa neljässä tunnissa -
joiden yhteispaino oli pitkälti yli 2200 kiloa.
Jokainen kala painoi keskimäärin 90 kiloa.
Suurin kala painoi noin 140 kiloa.
Veneemme oli pakattu täyteen. Soitin ystävälleni Brianille -
tarkistaakseni, että hän oli kunnossa.
Sain häneen silloin yhteyden -
ja lähdimme oman miehistöni kanssa takaisin satamaan.
Tämä tapahtui muutama päivä ennen Joulua vuonna 1979.
Päästyämme perille koillistuuli puhalsi valtoimenaan.
Toivoin, että Brian oli päässyt turvallisesti satamaan.
Minä lähdin kotiin.
Brianin oli määrä saapua Charlestoniin, Etelä-Carolinaan.
Minä palasin Wilmingtoniin, Pohjois-Carolinaan.
Joulupäivänä klo 10.30 soi puhelin. En koskaan unohda sitä puhelua.
Veneen omistajan vaimo soitti ja kysyi, olinko nähnyt Briania.
Olin eronnut hänestä ”Devis Hole” kohdassa, Georgetownissa.
Vaimo kertoi, että minun jälkeeni kukaan ei ollut nähnyt Briania.
Briania ei koskaan löydetty. Hänen pelastusliivistäkään ei ollut merkkiä.
Neljä muutakin miestä hävisi.
Tämä ei ollut epätavallista ammattikalastajille.
Sinä vuonna olin menettänyt yli kymmenen ystävää.
Se vuosi oli elämäni kauhein. Poikani syntyi myös sinä vuonna.
Ja minä raivosin, jopa pienelle vauvalleni.
En olisi meinannut uskaltaa tulla iltaisin kotiin, koska pelkäsin -
että vihastun jopa puolen vuoden ikäiselle lapsellemme.
Joten asuin merellä. Käytin runsaasti huumeita ja alkoholia.
Mutta, kun yhä useampi ystäväni kuoli sinä vuonna, en kestänyt enää.
16.2.1980, Olin elämäni surkeimmassa jamassa -
vaikka ulkoisesti näytin vielä menestyksekkäältä.
Sekä isäni että ystäväni arvostivat minua.
Todellisuudessa kaikki inhosivat minua -
mutta silti he arvostivat minua.
Lähdin Wilmingtonista, Pohjois- Carolinan rannikolta -
noin 65 kilometriä rannikolta, samasta paikasta -
jossa olin ollut marraskuussa.
Kuuntelin Rock n Rollia.
Artistit, joita kuuntelin olivat kaikki narkkareita.
Vaimoni oli kertonut minulle miehestä, jonka nimi on Jeesus.
Miehestä, jonka kanssa en ollut varttunut.
Olin käynyt pienestä pitäen kirkossa -
mutta en ollut kuullut uudesti- syntymisestä, enkä siitä ―
että ihminen voi pelastua.
Minua ei kiinnostanut pätkääkään nuo asiat.
En halunnut olla tekemisissä kirkon kanssa, enkä kristittyjen.
Olin naimisissa laivani kanssa, ja olin aina merellä.
Rannikolta päästyäni kuulin -
Rock n Roll- kappaleessa laulettavan:
Jeesus hyväksyy minut...
Jeesus hyväksyy...oi jee...!
Aloin huutamaan Jumalalle.
Tiedäthän, että on ihan OK tehdä niin.
Huusin Jumalalle, ja purin hänelle vihaani.
Minusta oli nyt aikuisena tullut se, miksi olin lapsena halunnut tulla -
mutta myös kaikki se, mitä vihasin lapsena, oli myös tullut osakseni.
Olin aina sanonut, etten ikinä kohtelisi omia lapsiani -
niinkuin oma isäni oli kohdellut minua.
Mutta nyt huomasin poikani ollessa vajaan yhden vuoden ikäinen -
että minulla oli paljon enemmän raivoa ja vihaa, kuin hänellä.
Huusin nyt Jumalan puoleen, ja olin elämäni surkeimmassa jamassa.
Kaikki ihmissuhteeni olivat hajalla.
Huutaessani Jumalan puoleen, minusta tuntui siltä, kuin olisin ollut ―
Herra Mullensin sylissä.
En ollut polvillani, enkä rukoillut syntisen rukousta.
Olin jättänyt miehistöni satamaan -
ja olin noin 65 kilometrin päässä rannasta.
Siinä hetkessä täydellinen rakkaus täytti alukseni.
Ja minä itkin ensimmäistä kertaa sitten 15-vuotiaan.
Olin lakannut itkemästä 12-vuotiaana.
”Miehet eivät itke!”
”Ole mies!”
Nyt itkin kolme päivää, enkä voinut lopettaa.
Minä kalastin ja juttelin Jumalalle. En minä osannut rukoilla.
Ei minua kasvatettu siinä ympäristössä.
Minä vain juttelin Jumalalle, ja minä itkin, ja itkin, ja itkin.
Kun olin elämäni pahimmassa jamassa ―
sain kokea Jumalan ehdottoman rakkauden.
Kun tulin kotiin, paras ystäväni hyppäsi veneeseeni -
ja sytytti marihuana -sätkän.
Hänellä oli piilossa noin 3000 kiloa marihuanaa.
"Minä en tarvitse tuota enää!", sanoin.
-"Mitä sinulle on tapahtunut?"
Kerroin hänelle, olin kokenut viimeisen kolmen päivän aikana.
En aikaisemmin tiennyt, mitä uudestisyntyminen tarkoitti.
En ollut koskaan kuullut termiä ”olla uskossa”,
enkä termiä ”uudestisyntynyt” -
ja minä olin jo 27-vuotias.
Kaverini sanoi:
Minä kävin lapsuuteni kirkossa Ohion osavaltiossa ―
minä voin kertoa sinulle, mitä sinulle on tapahtunut.
"Sinä olet syntynyt uudesti ylhäältä!"
Sitten menin kotiin, ja sanoin vaimolleni: ”Mennään kirkkoon!”
Hänen oli vaikea ottaa minua todesta.
Menimme vaimoni kanssa pieneen kirkkoon -
jossa hän oli käynyt lapsuudessaan.
Kirkkoon kuului noin kaksikymmentä ihmistä.
Kaikki olivat harmaantuneita, yli kuusikymmentä vuotiaita.
Minulla oli pitkät hiukset ja parta.
Minulla oli ase, jonka olin jättänyt tällä kertaa pois taskustani -
auton penkin alle.
Kävelin kirkkoon t-paita päällä.
Farkut ja sandaalit jalassani. Hullua!
Kävellessäni kirkkoon sisälle, nuo kaksikymmentä ―
harmaapäistä naista katsoivat minuun.
Se ilme oli minulle tuttu.
On niin helppoa tunnistaa se tietty ilme, eikö totta?
Se ilme, joka sanoo: ”sinä et onnistu!”
Kävelin kirkosta ulos, ja kysyin vaimoltani, mistä oli kyse?
"Nuo hiuksesi... ", hän sanoi.
Kävin leikkauttamassa hiukseni.
Ajoin partani ja ostin itselleni hienot vaatteet.
Seuraavan kerran, kun satuin olemaan kotona, enkä merellä -
jossa vietin yleensä noin 23 päivää kuukaudesta -
menimme takaisin kirkkoon, ja kaikki katsoivat minua nyt näin....
...mutta erityisesti pastori.
Tällä kertaa hän suorastaan juoksi minun luo -
sillä vaimoni oli noin vuoden ajan ―
yrittänyt saada minua maksamaan kymmenyksiäni.
Minä pidin häntä hulluna.
Annoin yleensä pienen setelin.
Mutta edellisellä viikolla -
olin laittanut viidensadan dollarin arvoisen shekin.
Joten tällä kertaa pastori tervehti minua jo ovella...
”Onnistunko minä nyt?”
Kahdeksan kuukauden sisällä saimme vastuullemme ―
kirkon nuorisotyön.
Se ei ollut heille riskialtista, koska kirkossa oli vain kolme nuorta.
Käyttäydyin ja puhuin edelleen niinkuin muut kirkon jäsenet -
mutten kypsynyt opetuksessani, koska olin aina merellä.
En tiennyt paljoa uskonnosta, mutta aloimme vierailla nuorten kotona.
Menimme köyhimpiin kaupunginosiin, ja juttelimme nuorten kanssa -
vietimme heidän kanssaan aikaa.
Vuoden sisällä meillä oli viisikymmentä nuorta.
Kaikki olivat uudestisyntyneitä, teini-ikäisiä.
Ne kaksikymmentä harmaapäistä naista eivät pitäneet tästä -
koska heidän istuinpaikkansa vietiin kirkossa.
Mutta herätys tuli tähän kirkkoon näiden nuorten kautta.
Nuorten vanhemmat alkoivat käydä kirkossa.
”Meidän täytyy päästä Raamattukouluun!”
”Tämä on mahtavaa!”, he sanoivat.
Kaksi vuotta uudestisyntymiseni jälkeen menimme Raamattukouluun.
Jätimme taaksemme elämän merellä, joka oli ollut koko elämäni.
...mutta muistattehan niin sanotun suodatinjärjestelmäni?
Suodatinjärjestelmäni mukaan minulla oli paikka isäni sydämessä -
ainoastaan, jos onnistuin kaikessa.
Kahden vuoden ajan minä olin onnistunut.
Koska annoin rahaa kirkolle ja voitin nuorten sieluja Jumalalle.
Tein kaikkea, mutten tiennyt mitään kirkosta, enkä uskonnosta.
En tiennyt myöskään rukouksesta mitään.
Minulle rukous oli aamuyöstä veneen kannelle nuosemista -
ruumis täysin poikki edellisen päivän noin kahdenkymmenen tunnin työstä.
Siinä makasin vain tähtitaivaan alla. Itkin ja juttelin Jumalalle.
Muttei minulla ollut aikaa lähestyä häntä.
Työskentelin liian monta tuntia päivässä.
En lukenut Raamattuakaan.
Paitsi myrskyn yllättäessä, saarrettuna ollessamme saatoin ―
lukea Raamattua muutamia päiviä yhteen menoon.
Mutta sitten saattoi mennä taas muutama viikko -
ennen kuin luin taas Raamattua.
Minulla ei siis ollut oppia siitä, kuinka kristityn tuli käyttäytyä.
Kaikkea sitä, mitä kristityn kuului tehdä, tehdä, tehdä...
Kun menimme Raamattukouluun...
Nyt tarvitsen vahvan, nuoren miehen avustamaan minua.
Tule, tule, tule! Tämä mies pitää sanasta ”nuori”.
Hän oikein hypähti pystyyn.
Tässä on Uuden Testamentin kristitty.
Hän on uudestisyntynyt ja radikaali Jeesuksen seuraaja.
Hän on täynnä Jumalan rakkautta ja intoa.
Tällainen minä olin, kun menin Raamattukouluun.
Minä olin aivan myyty. Olin niin innoissani Jumalasta!
Alussa en tiennyt, mitä minun pitäisi kristittynä tehdä.
Ensimmäisen viikon aikana meille opetettiin -
että, jos tahtoisimme olla hyviä kristittyjä tai hyviä pastoreita -
meidän tulisi tehdä paljon asioita ollaksemme pyhiä -
ja vahvistaaksemme voitelua.
Ensimmäisenä meille opetettiin, että koko elämämme tulisi olla ―
omistautunut rukoukselle.
...he eivät tienneet niin sanotusta suodatinjärjestelmästäni.
Olin radikaalisti uudestisyntynyt -
ja Jumala vapautti minut huumeista silmänräpäyksessä -
enkä koskaan enää koskenut niihin.
Jumala vapautti minut myös pornoaddiktioasta.
Siitä on kaksikymmentäyksi vuotta aikaa.
Jumala vapautti minut silmänräpäyksessä!
Jumala vapautti minut myös alkoholiongelmasta.
Olin radikaali uudestisyntynyt.
Kaikki vanha oli kadonnut, ja kaikki oli luotu uudeksi.
Minun henkeni oli uudistunut Kristuksessa -
mutta entä mieleni, tahtoni ja tunteeni?
Entä minun ajatuskulkuni?
Ajatukseni sanoivat, että minun tulisi onnistua!
Jos minä onnistuisin...
jos en onnistuisi...
Raamattukoulussa meille opetettiin rukouksen mahtavasta voimasta.
Meidän tulisi herätä ainakin puoli tuntia aikaisemmin rukoilemaan.
Jos emme pystyneet viettämään puolta tuntia, tai tuntia rukouksessa -
joka aamu Herran kanssa, niin emme olleet hyviä pastoriehdokkaita -
emmekä hyviä kristittyjä.
Ajattelin itsekseni, että jos puoli tuntia päivässä -
tekee minusta voidellun -
mitäkön tapahtuisi, jos viettäisin tunnin rukouksessa.
Muistattehan, että minun pitää yltää tänne...
Minulla tulisi olla eniten voitelua, erityisesti sen takia -
että olin kymmenen vuotta muita vanhempi.
Joten aloin heräämään tunti normaalia aikaisemmin -
viettääkseni sen Herran kanssa.
Seuravalla viikolla minulle kerrottiin eräässä seminaarissa -
että jokainen kelpo kristitty lukee Raamatun ainakin kerran vuodessa.
Meille annettiin paperilappu, josta näkyi luettavat Raamatunlauseet.
Joka päivä ruksattiin kolme kappaletta luetuiksi.
Jos luen kolme kappaletta päivässä, ja se antaa minulle voitelun-
niin mitäköhän käy jos luen kymmenen kappaletta?
Minähän lukisin Raamatun kolme kertaa läpi vuodessa!
He opettivat minulle, kuinka olla kurinalainen rukouksessa -
ja se oli mahtavaa -
mutta he eivät ottaneet huomioon ”suodatusjärjestelmääni”.
Heidän teologiansa oli, että kun ihminen pelastuu, hänellä on kaikki.
Tämä on osittain totta, mutta elämässämme on myös asioita -
jotka vastustavat Jumalan tuntemista.
Sitten meidät vietiin erään suuren kaupungin kaduille -
ja siellä piti evankelioida joka perjantai kuuden tunnin ajan.
Raamattukoulussa minulle kerrottiin kaikki evankelioinnista.
Jokainen hyvä kristitty todistaa muille uskostaan.
Maanantaisin raportoimme -
kuinka monelle ihmiselle olimme evankelioineet -
ja kuinka monta sielua olimme voittaneet Jumalalle.
Meillä pidettiin kirjaa siitä, ketkä todistivat, ja ketkä eivät.
Tämä oli kinkkistä, koska olin ujo. En osannut puhua ihmisille -
olin sisäänpäin kääntynyt.
Tein kuitenkin kovasti töitä evankelioidakseni -
ja tein kaiken, mitä minun käskettiin tehdä.
Sisäistin sen, että minun tulisi evankelioida.
Tein kovasti töitä, mutta en voittanut Jumalalle kovinkaan monta sielua.
Koulussamme oli myös käytäntö -
että arvosanat julkistettiin ilmoitustaululla.
Osa oppilaista oli listan kärjessä, ja osa listan loppupäässä.
En sietänyt olla kymmenen askeleen päässä kärjestä.
Se sai minut raivostumaan.
Minun piti olla listan kärjessä.
Joten aloin heräämään vielä aikaisemmin -
lukemaan Raamattua, jotta voisin osoittaa, että Jumala hyväksyi minut.
Nyt minulla oli evankeliointikin hanskassa...
Olen opiskellut riittävästi osoittaakseni -
että Jumala hyväksyy minut.
Minä pääsin melkein huipulle.
En päässyt aivan huipulle, mutta melkein.
Raamattukoulusta valmistauduttuamme -
meidät lähettiin pastoriksi johonkin seurakuntaan.
Mikäli seurakuntasi ei tuottanut hedelmää ―
niin sinä epäonnistuit.
Jokaisen piti tuottaa hyvää hedelmää.
Joka kuukausi meidän tuli lähettää ―
tilastot seurakunnan kasvusta pääkonttoriin.
Mikäli seurakuntasi jäsenmäärä oli nousussa ―
sinulle lähetettiin kirje, jossa kerrottiin, miten paljon ―
Raamattukoululaiset rakastavat sinua -
ja kuinka hyvin sinulla menee asiat.
Mutta jos seurakuntasi jäsenmäärä oli laskussa ―
he laittoivat nimesi listaan.
Kuinka monen teistä nimet ovat olleet tuossa listassa?
En kerro teille ensimmäistä sanaa, mutta...
Tähän mennessä olin oppinut, kuinka voideltu olin -
kun heräsin tuntia aikaisemmin rukoilemaan ―
joten nyt aloin heräämään klo 4:30.
Vietin joka päivän kolme ensimmäistä tuntia Herran kanssa.
Luin Raamatusta yhdeksän kappaletta päivittäin.
Rukoilin kaksi tuntia päivässä ja evankelioin kaduilla.
Seurakunta, jonka pastorina olin, oli ensimmäisenä vuonna -
koko paikkakunnan nopeimmin kasvava seurakunta.
Minut tuotiin lavalle erään kokouksen aikana -
ja minulle annettiin upea palkinto, ja työtäni kehuttiin.
Minun tulisi menestyä yhtä hyvin ensi vuonna.
Tiedäthän, että menet helvettiin, jos pudotat yhdenkään noista...
Ymmärrätkö, että kun heräät aikaisin aamulla
ja ponnistelet voidaksesi onnistua kaikessa
jotta joku rakastaisi ja kunnioittaisi sinua
sinulla ei ole illalla kotiintultuasi yhtään energiaa rakastaa.
Käytät kaiken energiasi siihen, että teet kaikki ne asiat
joita uskonto on käskenyt sinun tehdä.
Tiedätkö, että Jumala rakastaa sinua?
Pitääkö sinun vapautua?
Voisiko joku auttaa tätä nuorukaista vapautumaan...
Kiitos paljon!
Uskaltaisin väittää, että jokainen, joka tuli ylistyksen aikana
alttarille, tunsi itsensä tuon miehen kaltaiseksi.
Kuinka moni teistä voi samastua tuohon mieheen?
Onko se ihmekään ettei meillä ole intiimiä kanssakäymistä
ja rakkautta ihmissuhteissamme?
Tämä mies ei tuntenut rakkautta.
Hän luuli, että jos hän rukoilisi tarpeeksi, häntä rakastettaisiin.
Hän luuli voivansa ostaa teoillaan tai palvelutyöllään rakkautta.
Kaiken ydin on se, ettei tämä mies tuntenut rakkautta.
Hän yritti teoillaan ansaita Jumalan rakkauden.
En kestänyt kauempaa kuin kaksi vuotta ja kolme kuukautta.
Vaimoni oli masentunut ja hautoi itsemurhaa.
Lapseni eivät voineet edes katsoa minua silmiin
koska olin aina täynnä vihaa.
Olin täydellinen pastori: puhdas ja luotettava.
Uhrasin itsestäni seurakunnan rakentamiseen
kaksitoista tuntia päivässä, seitsemän päivää viikossa.
Seurakuntamme kasvoi jatkuvasti, ja yhteisömme kunnioitti minua.
Olin heidän täydellinen pastorinsa, mutta vaimoni ei halunnut olla
missään tekemisissä tämän kaiken kanssa
koska kotona olin täynnä vihaa.
Tein kaikkia näitä asioita ansaitakseni rakkautta
mutta todellisuudessa
minulla itselläni oli suuri tarve tulla rakastetuksi.
Tulet sairaaksi, ellei tarvettasi tyydytetä.
Vaikka minulla oli säännöllinen rukouselämä...
Luin Raamattua, ja olin palvelutyössä
olin todellisuudessa enemmän antautunut palvelutyölleni
kuin Jumalalle.
Minä harjoitin vain uskonnollisia kaavoja.
Jopa Jumalasuhteeni oli sairas.
Olin enemmän antautunut palvelutyölleni
kuin ihmissuhteille ja rakkaudelle.
...miten Paavali sanoikaan 1 Kirje Korinttilaisille 13:ssa?
Jos minulta puuttuisi rakkaus, en olisi mitään.
Muut ihmiset luulivat vaimoni olevan ongelmana, koska he näkivät
ainoastaan kaikki nämä minun suuret tekoni.
Tietysti minä varmistin, että ihmiset näkivät ne.
Mutta kotiinpäästyäni olin aina täynnä vihaa.
Joten vuonna 1986, jätimme palvelutyömme pelastaaksemme
itsemme ja avioliittomme.
Tämä jätti vaimoni häpeän ja syyllisyyden valtaan
joka masensi häntä yhä enemmän
koska hän ei kyennyt suorittaman samalla tavalla, kuin minä.
Jos minun itseni täytyi yrittää
tekojen kautta ansaita paikka Jumalan sydämessä
niin mitäköhän minä sinulta vaadin?
Nyt seurakuntalaistenikin on yritettävä
tekojen kautta ansaita rakkautta ja hyväksyntää.
Ihmiset joiden kanssa asun, eli vaimoni ja lastenikin on
pystyttävä suoriutumaan kaikesta täydellisesti voidakseen tuntea
että hyväksyn heidät.
Et tule ihmisten kanssa toimeen, jos rakkaus ei ole sinulle luontevaa.
Koska vaadit heitä suorittamaan tai olemaan täydellisiä
jotta he saisivat tuntea sinun rakkautesi.
Ymmärrätkö nyt, mistä kristittyjen avioliitot on tehty?
Ymmärrätkö nyt, miksi 80 prosenttia pastoreiden aikuisiksi kasvaneista
lapsista joutuvat psykiatriseen hoitoon masennuksensa takia?
Yritämme seurakunnan johtajina elää täydellisesti saadaksemme
rakkautta ja hyväksyntää, ja odotamme samaa lapsiltamme.
Minä palasin merelle.
Muutaman vuoden päästä kaikki muistuttivat minua siitä
että Jumalalla oli minun elämälleni tärkeä tehtävä.
He ajattelivat minussa olevan jotakin vikaa, koska minä vain kalastelin
ja nautin merellä olosta.
Vuonna 1988 palasin jälleen palvelustyöni pariin
tällä kertaa kestin kolme vuotta.
Olin kouluttautunut sielunhoitajaksi, ja olin varmasti rukoillut jokaisen
parantavan rukouksen, mitä kuvitella saattaa.
Kävin henkilökohtaisesti kymmenissä
sielunhoito istunnoissa
ja toimin noin 60-70 tuntia viikossa muiden ihmisten sielunhoitajana.
Minä pystyin auttamaan muita ihmisiä, mutta oma perheeni
oli pirstaleinen, koska rakkaus ei ollut minulle luontevaa.
Saatat olla pelastunut ja täyttynyt Pyhällä Hengellä
ja voit olla parantunutkin.
Sinulla voi olla palvelutyö, jonka kautta monet ihmiset vapautuvat
Sinä saatat matkustaa ympäri maailmaa, niinkuin minä tein.
Sinä saatat rukoilla kaksi tuntia päivässä, niinkuin minä tein.
Sinä saatat lukea kymmenen lukua Raamatusta päivässä
niinkuin minä tein.
Saatat paastota noin kuusi- kymmentäviisi päivää vuodessa
niinkuin minä tein.
Sinä voit olla ihmisenä luottamuksellinen, moraalinen
ja puhdas, niinkuin minä olin.
...mutta jos rakkaus ei ole sinulle luontevaa...
joudut ehkä taistelemaan
masennusta vastaan joka ikinen päivä.
Jotkut voivat väittää, että olen tunteeton ihminen
kyse on päinvastoin minun perheestäni -
joka joutuu taistelemaan masennusta vastaan.
Vaimoni kärsiä vuosia masennuksesta.
Kolmen vuoden kuluttua, paloin jälleen loppuun.
Aloimme palvelemaan ihmisiä sielunhoidollisesti.
Hankimme paikan meren rannalta, jonne palvelutyössä olevat ihmiset
saivat tulla. Rakastimme ja hoivasimme heitä siellä.
Olimme itse kokeneet haavoittumisen niin monta kertaa
ja monet näistä haavoista olivat itseaiheutettuja.
Muutaman vuoden ajan meillä oli lepo.
Mikäli ei ole seurakuntaa, mitä paimentaa
niin voi olla joskus lepoakin.
Vuonna 1994 koimme uudistuksen, ja sen mukana tuoman menestyksen.
Menestys toi kuitenkin mukanaan paineet olla listan kärjessä
eikä sen viimeisenä.
Olin uudestisyntynyt, Pyhällä Hengellä täyttynyt
ja voittanut tuhansia sieluja Jumalalle
Jumala eheytti kauttani satoja, ellei tuhansia avioliittoja
olin ollut jokaisessa palvelutyössä, mitä kuvitella saattaa
mutta en ollut vieläkään kokenut omassa elämässäni
Jumalan rakkauden täyteyttä.
En tuntenut rakkautta, joten minun ainut keinoni löytää
oma identiteettini, rakkaus ja hyväksyntä oli palvelutyöni kautta.
Tuhosin ja haavoitin monia ihmisiä.
Vuonna 1993 vaimoni oli saanut tarpeekseen.
Moni nainen ei olisi jaksanut näinkään pitkään, mutta vaimoni
vietti lapsuutensa rakastavassa perheessä.
Vaimoni isä rakasti tytärtään, ja osoitti mieltymystään häneen.
Vaimoni oli saanut juurtua rakkauteen.
Hän kesti kaksikymmentä vuotta rinnallani.
Vuoteen 1995 mennessä -
minulla ei ollut enää mitään annettavana.
Olin antanut kaikkeni.
'Entä, jos menisit kokoukseen, jossa voisit uudistua?', kysyin vaimoltani.
-'En minä halua mennä uudistumiskokoukseen!', hän sanoi.
'Koska ennen kuin sinä menet uudistumiskokoukseen, ja tulet
kotiin muuttuneena, minä en usko, mitä sillä on tarjottavana.'
'Haluan nähdä sinun muuttuvan', vaimoni sanoi.
Tilanne paheni entisestään, ja ajattelin -
että minun täytyisi viimein löytää vaimolleni apua.
Olen tosissani. En ajatellut itselläni olevan ongelmaa.
Olin tunnevammainen, enkä kyennyt intiimiin kanssakäymiseen.
Suoritin vain velvollisuuksia, palvelustyötäni, lakia, ja totuutta.
Hoidin kaikki nuo asiat täydellisesti, ja toimin moraalisesti oikein.
Olin rehellinen.
Minä rukoilin enemmän kuin kaikki ihmiset, jotka tunsin
ja paastosin enemmän kuin kaikki ihmiset, jotka tunsin.
Joka kolmas kuukausi paastosin viiden päivän ajan.
Minulla oli mahtavia kohtaamisia Jumalan kanssa.
Kun kerroin vaimolleni kokemuksistani
hän sanoi: ”Odotan edelleen, että rakkaus voisi muuttaa sinut.”
Vuonna 1995 minä toin vaimoni tänne, Healing Life ― konferenssiin.
Menimme yhdessä vaimoni kanssa pastoreiden iltapäivä kokoukseen.
Varmistin, että vaimoni istuisi etupenkissä.
Yhtäkkiä joku naisista aloitti yhteisrukouksen
palvelustyössään haavoittuneiden naisten puolesta.
Yhtäkkiä vaimoni nousi seisomaan.
Minä ajattelin sen johtuvan muista ihmisistä.
Hän kertoi minulle myöhemmin, että kyse oli minusta.
Minä olin haavoittanut häntä.
Eräässä tutkimuksessa selvitettiin pastoreiden vaimojen tuntemuksia
siitä, mikä heidän perheessään oli ollut kaikkein tuhoisinta.
'Se päivä, jolloin aloitimme palvelustyömme.'
oli useimpien vastaus.
Tilastojen mukaan, neljästä kymmenestä pastorista
jotka aloittavat palvelustyönsä kaksikymppisenä, ainoastaan
yksi jää eläkkeelle pastorina, muut kolmekymmentä yhdeksän
ovat murskautuneet ja tuhoutuneet elämän varrella.
Sadasta Raamattukoulusta valmistuneesta oppilaasta
kahdeksankymmentä prosenttia jättää palvelustyönsä
eivätkä he koskaan enää palaa sen pariin
hekin ovat murskautuneet ja tuhoutuneet elämän varrella.
Nyt vaimoni makasi konferenssissa lattialla ja itki
hän oli yksi näistä tilastoista.
En muista oliko se John, vai joku muu, joka nousi pystyyn
ja sanoi haluavansa rukoilla niiden isien puolesta
joiden omat isät eivät koskaan pitäneet heitä sylissään.
He alkoivat rukoilla, että Jumala ottaisi nämä pastorit käsivarsiinsa
heitä oli noin 200 miestä ja naista
ja antaisi heille sitä rakkautta, jota heidän omat isänsä
eivät osanneet heille antaa.
Minä aloin hillittömästi itkeä, enkä ymmärtänyt miksi.
Lapsuudessani minulla ei ollut tunteita, en minä itkenyt.
Minun oli helppo teeskennellä, ettei minulla ollut tunteita
koska koin niin paljon kipua lapsuudenkodissani.
On helppo teeskennellä tunteita siihen saakka, kun avioituu.
Aloin itkemään, enkä ymmärtänyt miksi, koska olin saanut johdattaa
isäni uskoon viisi vuotta tätä aikaisemmin.
Isästäni oli tullut paras ystäväni. Minä olin hänen sankarinsa.
Isästäni oli tullut rakastavainen, ja meillä oli läheiset välit.
Olin antanut isälleni anteeksi.
Olimme parhaat ystävykset. Luulin, että kaikki kipu oli poissa.
Rakkaus ei kuitenkaan, edelleenkään, ollut minulle luontevaa.
Nyt olin 44-vuotias, itkin lattialla hillittömästi
ja Jumala vei minut takaisin siihen, kun olin 10-vuotias.
En ollut tottunut näkemään näkyjä, tai kaatumaan.
En ollut kokenut mitään näistä, koska olin tottunut
ottamaan kaikki tunteet haltuuni.
Mutta nyt makasin lattialla, ja itkin hillittömästi.
Vanhemmillani oli avioero meneillään, kun olin 10-vuotias.
Kodissamme oli paljon vihaa, kipua ja väkivaltaisuutta.
Käsittelin tunteitani alkoholin avulla.
Kodin ilmapiiri oli täynnä tuskaa ja väkivaltaa.
Juoksin makuuhuoneeseen ja piilouduin vaatekaappiin.
Istuin siellä ja itkin, kunnes nukahdin. Tämä tapahtui monta yötä peräkkäin.
Se oli piilopaikkani.
...ainut paikka, jossa pystyin piileksimään kivulta
joka vallitsi kodissamme.
Jotkut ovat piileksineet majassa, toiset nukkekodissa
toiset sängyn alla.
...tai ehkä rappusten takana.
Juoksimme tänne kipua pakoon.
Nyt olin jälleen se 10-vuotias poika vaatekaapissa, ja minä itkin.
12-vuotiaana olin päättänyt, etten enää itkisi.
Lopetin itkemisen, päätin etten tuntisi enää kipua.
Aloin hallitsemaan omia tunteitani.
Mutta en tajunnut, että seuraavien vuosien ajan
minun olisi mahdotonta hyväksyä rakkautta.
Olin tunteeton.
Nyt Jumala osoitti minulle sen 10-vuotiaan pojan vaatekaapissa.
Jumala tuli sinne vaatekaappiin.
Hän istahti vierelleni, otti minut käsivarsiinsa, ja syliinsä.
Aivan, kun olisin jälleen ollut Herra Mullensin sylissä.
Isäni ei koskaan pitänyt minua sylissään, kun olin lapsi.
Eikä hän koskaan kertonut rakastavansa minua.
Nyt Jumala piti minua sylissään.
Elämäni suurin tarve oli saada istua Isän sylissä
ja kuulla Isän sanovan:
Markuksen evankeliumi 1:11
"Jack, sinä olet minun rakas poikani, sinuun minä olen mieltynyt."
"Rakastan sinua sellaisena, kun sinä olet. En vaadi sinulta mitään."
Minun piti saada kuulla, että isäni rakasti minua
vaikken välittänyt tenniksestä.
Minun piti saada kuulla, että isäni rakasti minua
koska olin hänen poikansa.
Tämä on myös sinun elämäsi syvin tarve, koska sinut on luotu
vastaanottamaan isän rakkautta.
Monella ihmisellä tämä tarve ei koskaan tyydyttynyt
koska emme olleet vanhempiemme mielestä täydellisiä.
Emme saaneet koulussa parasta arvosanaa
emmekä suoriutuneet täydellisesti.
Neljänkymmenen neljän vuoden ajan
kaikki ihmissuhteeni olivat keiroutunueita
koska tämä tarve oli jäänyt minulta tyydyttymättä.
Jumalasuhteeni oli kieroutunut
suhteeni kollegoihini oli kieroutunut
suhteeni perheenjäseniini oli kieroutunut.
Suoritin uskonnollisia kaavoja, mutten tuntenut rakkautta.
Muistattehan, että kun tarpeesi tyydytetään, sinä paranet.
Nyt 44-vuoden iässä Jumala otti minut syliinsä
makasin edelleen lattialla, ja itkin hillittömästi
ajattelin itsekseni, että tämä oli tosi noloa.
En tykännyt näyttää tunteitani julkisesti.
Täällähän oli pastoreita ja...
Ja Jumala sanoi:
'Olet kaukana kotoa, eikä kukaan tunne sinua täällä.'
'Luovuta jo!', 'Et tule näkemään heitä enää.'
Hän valehteli.
Ihmiset kertovat minulle usein muistavansa -
kuinka itkin hillittömästi.
'Me näimme sinut siellä!'
Koin, että Jumala kurkotti nyt 10-vuotiaan pojan rintakehään
ja poisti sieltä epäonnistumisen pelon.
ja minä itkin. Rauha valtasi minut.
Sitten Jumala otti pois hylkäämisen pelon
pelon vastaanottaa rakkautta
sekä pelon olla intiimissä kanssakäymisessä.
Minusta tuntui, kuin Jumala repisi sydäntä rintakehästäni.
Kipuuni liittyi pelko siitä tietystä kasvonilmeestä.
Se, että näin isäni kasvoilta
ettei minulla ollut paikkaa hänen sydämessään
ellen ollut täydellinen onnistuja.
Sitten Jumala otti pelon tätä kasvonilmettä kohtaan pois.
Rauha ja lepo valtasi minut, jollaista en ollut koskaan
aikaisemmin tuntenut.
Makasin siinä ja itkin, Isän sylissä.
En olisi tahtonut lähteä siitä paikasta.
Isä otti minua kädestä kiinni ja vei ulos vaatekaapista
ja sanoi nämä sanat...
...enkä yleensä kuule Jumalan suullista puhetta
mutta tällä kertaa hän sanoi: "Jack, en halua sinun koskaan enää
piiloutuvan kaappiin yksin, pelkojesi kanssa.
Tästä päivästä lähtien minun rakkauteni on sinun piilopaikkasi.
Nyt, mene ja kerro tästä maailmalle.
Ryömin lattialta, ja olin kiitollinen, että kaikki muut olivat lähteneet
mutta vaimoni oli edelleen paikalla, ja se oli raskasta minulle
koska neljänkymmenen neljän vuoden ajan olin aina
saanut pidettyä tunteeni hallinassani.
Olin täysin voimaton.
Vaimoni ei ollut koskaan nähnyt minua heikkona.
Eikä hän ollut koskaan nähnyt minun itkevän.
Hän joutui kantamaan minut kotiin.
Lapseni tulivat vastaan ja ihmettelivät
mitä minulle oli tapahtunut.
Katsoin lapsiini, ja aloin itkemään.
Koska, kaikki ne vuodet
jolloin en ollut pystynyt hyväksymään rakkautta
en ymmärtänyt sitä kipua, jonka olin aiheuttanut lapsilleni.
Ennen kun katsoin lapsiini ja vaimooni
näin aina vain heidän vikansa.
Sen, mitä he eivät tehneet, tehdäkseen minusta onnellisen.
Ja tyydyttääkseen minun tarpeeni.
Palasin konferenssista hotellihuoneeseen
ja katsoin lapsiani silmiin, niin ensimmäistä kertaa elämässäni
tunsin kivun, jonka lapseni tunsivat, koska he eivät olleet saaneet kokea
että heillä on paikka isänsä sydämessä
koska minä en vaeltanut rakkaudessa.
Minä aloin itkeä.
En pystynyt neljään kuukauteen katsomaan lapsiani silmiin
purskahtamatta itkuun.
Vanhin poikani oli tuolloin 17-vuotias. Hän ei halunnut olla seurassani.
Hän asusteli omassa makuuhuoneessaan.
Tyttäreni oli juuri valmistunut koulusta.
Tuhosin hänetkin.
Hän oli 14-vuotias. Hän oli vihainen ja hän kiroili paljon.
9-vuotias poikamme, Josh, oli aina iloinen. Hänellä oli kaikki hyvin.
Mutta, minä menetin kaksi lastani.
He tulivat olohuoneeseen katsomaan kasvojani, koska he tiesivät
että joka kerta, kun he katsovat minuun, alkaisin itkeä.
He kehittivät tästä vitsin.
"Mennäänpä katsomaan, saisimmeko isän itkemään!"
He vaan katsoivat minuun, ja yhtäkkiä
minä tunsin sen 10-vuotiaan pojan kivun.
Sen kivun, jota olin 12-vuotiaana vältellyt
mutta nyt kun katsoin omiin lapsiini, ymmärsin, että olin itse tullut isäni
kaltaiseksi, ja kohtelin lapsiani samalla tavalla.
Kyllä minä olin ollut hyvä isä.
Pidin lapsistani huolta, ja tyydytin heidän tarpeensa.
Mutta muistattehan, että selviytyjät osoittavat rakkautta, opettamalla
heidän omia lapsiaan selviytymään
ja pitämällä heistä huolta.
Ja minä olin ollut selviytyjä. En koskaan lyönyt lapsiani.
Joskus minä huusin heille, jotta saisin ääneni kuuluville.
Olin aina ollut heidän tukenaan, olin ollut uskollinen ja luotettava.
Mutta minä en tuntenut rakkautta.
Neljä kuukautta oli kulunut, kun eräänä päivänä
14-vuotias tyttäreni astui huoneeseen sisään
ja ojensi minulle tämän pienen lappusen.
Tämä tapahtui huhtikuun 22. päivä, 1996.
Vaimonihan oli vuotta ennen sanonut, ettei hän halunnut
uudistumiskokoukseen, ennen kuin hän oli nähnyt minun muuttuvan
kotona lasten kanssa, ja hänen kanssaan.
Hän sanoi, ettei uskonut sen olevan totta.
Vaikka olinkin kokenut Jumalan läsnäolon, koin sen aina vain
voimana ja voiteluna.
En ollut kokenut sitä sellaisena, kun koin sen vuonna 1995.
Tästä syystä niin monet ihmiset eivät saa kokouksista apua.
Saatetaan tuntea ainoastaan Jumalan voima ja voitelu
mutta ei ymmärretä, että kyse on Roomalaiskirje 5:5:stä.
Jumala on vuodattanut rakkautensa, meidän sydämiimme.
Syvimmät tarpeet, joita sinulla on...
Kun pystyt vastaanottamaan sydämeesi Jumalan läsnäolon
se alkaa tyydyttää syvintä tarvettasi.
Ja, kun tarpeesi on tyydytetty, sinä tervehdyt, ja kun tervehdyt
tapahtuu kasvua ja kypsymistä, voit paremmin
kaikissa ihmissuhteissasi.
Eräänä aamuna lapseni kysyivät minulta:
"Aiotko itkeä taas tänään, isi?"
Me itkimme yhdessä.
Lapseni seurasivat minua tarkkaan
useiden kuukausien ajan.
He eivät uskaltaneet kuitenkaan avata sydäntään
koska minulle oli aikaisemminkin tapahtunut asioita, mutta...
Oletteko huomanneet, että usein
kun Jumala on koskettanut meitä kokouksessa
olemme kahden viikon päästä unohtaneet kaiken.
Mutta uskon, että tällä viikolla käy toisin.
Tyttäreni ojensi minulle tämän.
Tässä lukee: ”Elämäni suurin vaikuttaja on minun isäni.”
Tämä oli hänen englanninkielen aineensa.
Hänen opettajansa pyysi kaikkia kirjoittamaan aineen, jossa ―
he jatkaisivat tätä lausetta: ”Elämäni suurin vaikuttaja on...”
Tyttäreni kirjoitti: ”Elämäni suurin vaikuttaja on minun isäni.”
Isän kautta olen nähnyt Jeesuksen, ja tuntenut hänen
äärettömän rakkautensa.
Isäni oli ennen pelon valtaama mies
hän oli kuin myrkyn nuoli.
Nyt hän on hellä, kuin lammas ja rakastavainen.
Olen saanut nähdä isäni muuttuvan kovasta miehestä, hellätunteiseksi
ja tämä on rohkaissut myös minua muuttumaan.
Hänen kärsivällisyytensä on auttanut minua selviytymään
rankasta vuodesta.
Minusta on ihana nähdä tapa, jolla isäni nyt
rakastaa ja vaalii Jumalaa. Tämä on tehnyt ihmeitä elämässäni.
Sen sijaan, että isäni vertaisi Jumalaan kuin johonkin
pyhään olentoon, hän puhuu Jumalasta omana isänään.
En enää pelkää isääni. Saan rohkeasti tulla hänen syliinsä
jossa saan kokea rauhaa.
Nykyään arvostan isässäni eniten hänen hymyään.
Rakastaan tapaa, jolla hän viettää kanssani aikaa
ja auttaa minua ongelmissani rakastavalla tavalla.
Jos teen jotakin hyvää, hän huomaa senkin.
Isäni on muuttunut todella paljon. Olen erittäin ylpeä hänestä!
Joka kerta, kun isäni katsoo minuun, sisinpäni ikäänkuin räjähtelee ilosta.
Isäni on ollut suurin vaikuttaja elämässäni
viimeisen neljän kuukauden aikana.
Annan hänelle anteeksi, sen, että hän oli ennen kuin myrkynnuoli.
Rakastan sinua, isi.
Suurin tarpeeni minun sydämessäni
oli nähdä isän katsovan minuun hymyillen.
Ja kuulla nämä sanat hänen suustaan:
"Jack, rakastan sinua sellaisena, kuin olet."
”En vaadi sinulta mitään”. ”Rakastan sinua juuri tuollaisena
en sellaisena, kun muut haluaisivat sinun olevan.”
Kun, Jumala oli tyydyttänyt tämän tarpeen minun sydämessäni -
pystyin alkaa tyydyttämään tarvetta, joka oli tyttäreni sydämessä.
Poikani taivoittamisessa meni muutama vuosi.
Voimme puhua siitä toisessa kokouksessa.
Johanneksen evankeliumi 17:23.
Jeesus sanoo, että Jumala rakastaa teitä niin kuin hän rakastaa minua.
Jumala rakastaa sinua yhtä paljon, kuin hän rakastaa Jeesusta.
Ei ole kyse siitä, mitä sinä olet tehnyt
vaan sitä, mitä Jeesus on tehnyt.
Ja tällä viikolla menemme syvemmälle tässä opetuksessa.
Nyt suljemme silmämme, ja rukoilemme.
Sinä päivänä suorittaminen ja pelko hävisi elämästäni.
Se päivä oli käännekohta meidän perheessämme.
Se muutti avioliittoni...
se kokemus, kuin sain olla isän sylissä
se muutti ajallaan suhteeni lapsiini...
ja Jumala halua tehdä sen täällä tänään, mutta tärkeintä kysymys
on se, oletko vastaanottanut Jeesuksen Vapahtajanasi?
Siitä se kaikki alkaa.
Oletko pyytänyt häntä tulemaan sydämeesi?
Ehkä jotkut teistä eivät ole vielä tehneet sitä päätöstä.
Tai ehkä teit sen päätöksen lapsena, muttet ole kulkenut hänen tietään.
Ja nyt tiedät, että sinun tulee palata hänen luokseen.
Tiedät, että sinun tulee vastaanottaa Jeesus Kristus Vapahtajanasi.
Jos koet näin, voit nostaa kätesi, kunnes näen sen
ja sano ”kyllä, haluan vastaanottaa
Jeesuksen Kristuksen Vapahtajani tänä iltana.”
-Onko täällä ketään, jonka tarvitsee vastaanottaa hänet?
Ehkä teit sen lapsena...
Minut oli vahvistettu kirkossa 12- vuotiaana, mutten ollut koskaan
ottanut Jeesusta Kristusta vastaan.
Täällä voi olla joku tänään, joka ei ole vielä tehnyt sitä.
Onko, täällä ketään, joka haluaa ottaa hänet vastaan?
Ehkä teit sen lapsena, muttet ole kulkenut hänen kanssaan
tai olet jättänyt hänet, ja sinä haluat palata hänen luokseen tänä iltana.
Onko täällä ketään, joka haluaa palata Isän luo tänä iltana?
Onko ketään?
Ehkä olet samastunut minun tarinaani
minun kamppailuni rakkauden kanssa...
ja haluaisit rukoilla vapautusta maallisen isäsi puolesta
ja aloittaa intiimiin suhteen Jumalan kanssa.
Se alkaa siitä, että annat anteeksi biologiselle isällesi.
Mikäli olet kamppailut tämän asian kanssa
ja haluat rukoilla tämän rukouksen
haluan pyytää sinua seisomaan
jos haluat rukoilla tämän rukouksen kanssani
kuinka moni teistä on samaistunut tähän kipuun
ja haluaa nyt rukoilla kanssasi?
Ja olet huomannut, että sinun on ollut vaikea vaeltaa rakkaudessa.
Yleensä 50-60 prosenttia ihmisistä kokee näin.
Haluaako kukaan muu rukoilla tämän rukouksen?
Voit vapaasti tulla tänne eteen, tai etsiä paikan lattialta.
Voit polvistua tai maata. Haluan, että etsit turvallisen paikan -
jossa voi rukoilla, ja vastaanottaa syvällisellä tasolla.
Voit tulla eteen, tai halutessasi voit maata lattialla.
Voit polvistua tuolisi eteen. Rukoilemme vapautusta kivusta
ja pelosta, jota on ollut maallisen isämme kodissa.
Haluan, että yhdyt tähän rukoukseen.
Voit rukoilla seisaaltasi, tai voit polvistua.
Jos tunnet voivasi paremmin vastaanottaa täällä edessä
niin se on myös OK.
Tuomme nyt ristin juureen...
Tämä tulee nyt olemaan vaikeaa.
Haluan, että ajattelet nyt maallista isääsi.
Minkälainen isäsuhteesi oli? Minkälaiset muistot tulevat mieleen?
En halua sen aikuisen, 49-vuotiaan miehen rukoilevan tätä rukousta
vaan haluan, että se 10-vuotias rukoilee.
Anna sen muiston tulla mieleesi.
Minkälaisia tunteita se lapsi koki sinä päivänä?
Kohtaa ne tunteet.
Ehkä se oli juuri se päivä
jolloin suljit sydämesi maalliselle isällesi.
Haluan nyt, että se lapsi sanoo tämän rukouksen kanssani
sano, Isä Jumala, tuon sinun eteesi maallisen isäni
tuon hänet Jeesuksen Kristuksen ristin juurelle.
Minä vapautan hänet. Haluan sen pikku pojan sanovan näin:
Isä, tarvitsin sinun rakkauttasi niin paljon.
Mutta, isä, sinä et aina kyennyt olemaan rinnallani.
Sinä et aina ollut turvallinen.
Mutta, Isä, haluan antaa sinulle anteeksi sen
ettet luonut turvallista paikkaa minulle sinun sydämessäsi.
Pyydän nyt rukouspalvelijoita menemään niiden luokse
jotka tarvitsevat rohkaisua.
Jatkakaa kanssani rukousta...
Isä, haluan antaa anteeksi, ettet osoittanut rakkauttasi...
Haluan antaa sinulle anteeksi, ettet pitänyt minua sylissäsi
ja kertonut minulle, kuinka rakastit minua
ja kuinka olit ylpeä minusta.
Annan anteeksi sinulle sen, ettei rakkautesi aina ollut turvallista.
Minun tulee antaa sinulle anteeksi.
Isä, joskus kun vain katsoin sinun ilmettäsi näin
kuinka tyytymätön olit minuun.
...koska en osannut olla täydellinen
ja kun epäonnistuin, olisin tarvinnut rakkauttasi ja hyväksyntääsi
ja minuun koski se, ettet voinut osoittaa minulle sitä
haluan antaa sinulle anteeksi, isä.
Minä vapautan sinut siitä, ettet osannut osoittaa rakkautta...
Isä, annan sinulle anteeksi, ettet leikkinyt kanssani tarpeeksi.
Kaipasin nauruasi, ja lapsenmielistä leikkimistä kanssani, mutta isä sinä
olit niin kiireinen, eikä sinulla aina ollut aikaa minulle...
...ja haluan nyt antaa sinulle anteeksi, ja vapauttaa sinut.
Isä, minä tarvitsin jonkun, joka olisi suojellut minua...
...kiusaajiltani, ja niiltä, jotka tekivät minulle pahaa
...isä, sinä et suojellut minua, ja haluan nyt antaa sinulle anteeksi.
Ymmärrän, että sinä kärsit omista tuskistasi
etkä näin ollen huomannut minun tarvettani
et osannut tyydyttää minun tarvettani...
...silloin, kun olisin tarvinnut turvaa ja huomiota, ja rakkautta
nyt haluan antaa sinulle anteeksi.
Haluan antaa sinulle anteeksi, ettet halunnut yhteyttä kanssani.
Et viettänyt kanssani aikaa, juttelemalla kanssani.
Annan sinulla anteeksi, ja vapautan sinut, isä.
Annan sinulle anteeksi kaiken kivun, jonka aiheutit perheessämme.
Kivun, jonka aiheutit äidille. Anna kivun lähteä. Päästän kivusta irti.
Älä pelkää tuoda kipua esille. Olet sysännyt sen sivuun.
Anna sen tulla pintaan. Myös vihan tunteet...
Niin usein me työnämme tunteemme sivuun. Minä tein sitä 44 vuotta.
Ja vaikka Jumala oli koskettanut minua niin monella alueella
minä en ottanut hänen rakkauttaan täydellisesti vastaan
koska se tarkoittaisi sitä
että joutuisin kohtaamaan lapsuuteni kivut.
Isä, annan sinulle anteeksi kivun, jonka aiheutit äidille.
Sinä et osannut vaeltaa rakkaudessa.
Isä, annan sinulle anteeksi kivun, jonka aiheutit veljilleni
ja sisarilleni, koska sinä et pystynyt vastaanottamaan rakkautta.
Minä vapautan sinut, isä.
Isä, annan sinulle anteeksi sen, että olit aina töissä.
Niin, ettei sinulla ollut aikaa minulle.
Kaikki muu vaikutti olevan sinulle tärkeämpää.
Isä, minä vapautan sinut.
Jumala on nyt kutsunut minua hänen rakkauteensa,
ja minun tulee irrottaa otteeni sinusta.
Vie se tarve ristin juurelle, joka vaatii heitä palaamaan luoksemme
pyytämään anteeksi. Päästä siitä irti.
Tuon vihan ristin juurelle.
Tuon pettymyksen siitä, ettei isä ollut läsnä.
Tuon surun, koska isäni ei tiennyt, mitä hän teki.
Hän oli itse haavoittunut, ja joutunut elämään koko elämänsä
ilman, että hänen tarvettaan oli tyydytetty
joten hän ei voinut täyttää minunkaan tarvettani
ennen kuin hänen tarpeensa oli täytetty.
...joten vapautan hänet nyt.
Tuo se ristin juureen.
Anna hänelle anteeksi.
Kun ymmärrämme, että maalliset isämme kaipasivat itse rakkautta
ei heidän ollut mahdollista antaa sitä meille.
Tästä alkaa anteeksianto.
Isä Jumala, minulla ei ole mitään paikkaa
jonne mennä etsimään isän rakkautta.
Oman isäni rakkaus oli epätäydellistä.
Hän ei pystynyt vastaamaan tarpeisiini.
Haluan antaa hänelle anteeksi.
Mutta olen tarvinnut isää, kaikki nämä vuodet.
Ja minusta tuntui, ettei minulla ollut turvallista isää -
jonka luokse mennä.
Isä Jumala, minä olen pelännyt sinua.
Mutta tulen nyt luoksesi, Abba Isä...
Jeesus sanoi, ettei hän jättäisi minua orvoksi, ilman turvapaikkaa
tai ilman paikkaa isän sydämessä
joten Isä Jumala, pyydän sinua juoksemaan luokseni
Jeesus sanoi, että sinä tulet luokseni.
Sinä teet kotisi sydämeeni.
Valitsen sinut isäkseni, koska sinä olet rakastava Isä.
Sinä et tuomitse minua.
Kaikki katseesi ovat rakkaudenkatseita.
Kaikki ajatuksesi ovat rakkaudenajatuksia
koska rakkaus ei ajattele pahaa.
Kaikki ajatuksesi minua kohtaan ovat hyviä, eivät pahoja
joten valitsen nyt tulla sinun pojaksi tai tyttäreksi
ja Abba Isä, tulen kotiin sinun luoksesi.
Näetkö, kuinka Isä Jumala juoksee luoksesi, niinkuin tuhlaajapojan luo...
Näetkö, hänen juoksevan luoksesi.
Avaa hänelle sydämesi.
Anna hänen vuodattaa rakkautensa sen pikku pojan sydämeen
ei se aikuinen ihminen...
Kyse on siitä pikku tytöstä, tai pojasta.
Näetkö, kun hän kurkottaa, ja ottaa sinut syliinsä.
Hän antaa sinulle sitä rakkautta
jota maallinen isäsi ei pystynyt antamaan.
Jumala on rakastanut sinua iankaikkisella rakkaudella
ja hän on uskollisesti vetänyt sinua puoleensa.
Hän on ikuuisuudesta lähtien vetänyt sinua puoleensa
tuodakseen sinut hänen käsivarsiinsa.
Heprealaiskirjeessä 11:16 hän sanoo, ettei hän häpeä olla Jumalasi.
Hän ei häpeä sinua, eikä sitä mitä olet tehnyt, tai missä olet ollut
koska hän rakataa sinua sellaisena, kuin olet.
Ei ole mitään, mitä voit tehdä, jotta hän rakastaisi sinua.
Voit vain otta sen vastaan.
Se on lahja, ei palkinto kaikesta siitä
mitä olet yrittänyt tehdä ansaitaksesi sen.
Anna hänen rakkautensa valua sisällesi.
Johanneksen Evankeliumi 5:22 sanoo, ettei Isä tuomitse.
Kurittaako hän? Kyllä, hän kurittaa kaikkia, joita hän rakastaa.
Muttei hän syytä, ei tuomitse, ei kritisoi.
Hän rakastaa sinua sellaisena, kuin olet.
Avaa sydämesi, ja anna hänen rakkautensa virrata sydämeesi.
Rukousavustajat voivat mennä sinne, minne Jumala johdattaa.
Jos sinun täytyy lähteä, ole vapaa.
Anna Jumalan rakkauden virrata sisällesi.
Johannes 14:18, Jeesus sanoo, ettei hän jätä meitä orvoiksi
vaan hän tulee luoksemme.
Jae 21 tarkoittaa kreikan kielessä, että hän tekee rakkautensa
tiettäväksi sinun kaikille aisteillesi.
Jakeessa 23, hän sanoo, että Isäni ja minä, me teemme kotini sinuun.
Isä haluaa asua sinussa.
Hänen rakkautensa ei koskaan riipu siitä, että tekisit kaikki asiat oikein.
Koska ehdoton rakkaus ei perustu vastaanottajan ansioon
vaan antajan luonteeseen.
Se perustuu siihen, mitä Jeesus on tehnyt.
Isä Jumala vuodattaa rakkautaan...
...Hän vuodattaa rakkauttaan.
Näetkö, kun Jeesus juoksee luoksesi rakkaudessaan.
Julistamme lepopäivän.
Jätämme pelon ja suorittamisen
ja käymme sisälle lepoon, Isämme kodissa.
Suomennos: Marlia Williams