HOIA OMA ARMASTUST!
Tere tulemast vaatama saadet "Hoia oma armastust!"
Saade käsitleb erinevaid ja mitmekülgseid paarisuhte teemasid,
püüdes leida parimaid palasid, mis tulevad paarisuhtele kasuks.
Meie oleme Hannu ja Maija Nyyman,
ja me oleme leidnud oma abielu jaoks 5 erinevat komponenti,
mis on kui alustaladeks suhtele, kui seda lähemalt uurida ja vaadata.
Nendeks sõnadeks on:
pühendumine, sõnad, süttimine, leppimine ja õnnistus.
Tänase saatega oleme jõudnud leppimise sillani
ehk ka andestamise sillani,
mis on armastuse juures eeldavasti üks raskemaid teemasid.
Lihtne on armastada, kui on lihtne armastada.
Kui on tunded ja kiindumus,
elu kulgeb hästi ja asjad laabuvad.
Kui aga mingis olukorras löövad lained üle pea
ja läheb omavahel ütlemiseks või vaidlemiseks,
siis läheb tarvis andekspalumise ja andeksandmise kunsti,
loomaks lepituse silda kummagi osapoole poolt.
Meil on 3 täiskasvanud poega,
kellest keskmine on lapsest saati olnud üks suur ja loov hing.
Mäletan hästi, kuidas ta juba lapsena seisis mu ees
ja küsis: "Ema, Jeesus küsib su käest -
kas võtad andekspalumise vastu või ei?"
See oli üsnagi ehmatav küsimus.
Kas võtan andekspalumise vastu või ei?
Kas ma üldse tahan andeks anda?
Me endi paarisuhtes kehtib selline reegel,
et ma annan küll andeks, kuid anna mulle samas aega.
Ühel võib olla nii kerge teha haiget ja solvata
ning sama kergelt ka paluda andeks, öeldes: "Sorry! Ma ei mõelnud nii!"
Kuid teise hing on saanud süviti haavata
ja see võtab oma aja, et tulla toime nende tunnetega.
Et ma võin küll öelda: "Ma andestan", kuid sinna tulevad oma tunded mängu
Mäletan hästi selliseid olukordi.
Ja kui ka inimesed on jaganud oma eluolukordadest,
siis mind on pisut ärritanud,
kui keegi nö kiiresti andestaja ütleb: "No ma lihtsalt plahvatasin korraks,
kuid läks mõni hetk ja kõik oligi juba möödas."
Taolisele äkilisele kujule on see lihtne,
kuid samas on ka selliseid inimesi nagu meie,
kes mossitavad ja mossitavad
ja kes võivadki öelda, nagu Maija äsja ütles:
"Ma annan küll andeks, kuid anna mulle aega."
Minusugused inimesed peavad võitlema sellegagi,
et nad ei laseks vihal ja kibestumisel jääda enda sisse,
isegi, et neile algselt antakse luba seal olla.
Alles siis, kui hakkasin midagi mõistma
tundemaailma kohta,
jõudsin ka rohkem sina peale sellega,
kuidas leppimise -ja ülesehitamisega kergemini toime tulla.
Kui mind oli varem õpetatud, et tunded on heitlikud ja ebakindlad
ning neile ei saa kuidagi tugineda,
siis mingi hetk mõistsin,
et tunded esindavad vägagi usaldusväärseid sõnumeid
minu hingeelu kohta,
andest ehedalt teada, mida mingil hetkel tunnen.
Ja kuna olukorrad muutuvad, muutuvad ka tunded.
Üks ja sama olukord võib erineda tänu erinevatele aspektidele.
Oma seesmiste vajaduste mõistmine tunnete kaudu
aitas mul saada ühendust selle osaga, mis siis kas annab andeks või mitte
ja see kergendas oluliselt kogu seda teekonda.
Me tunnete maailm on väga lai.
Mäletan küll, kuidas Hannu ütles me abielu alguses,
et tal on vaid kaks tunnet - hea ja halb tunne
ja sinna vahele ei mahu muud midagi.
Minu tunnetemaailm oli aga väga lai
ja ma andsin igale tundele nime just omal moel.
Kuid on olnud imeline näha,
kuidas mu mees on õppinud kaardistama ja nimetama oma tundeid
kuna see aitab tohutult kaasa
me omavahelisele suhtlemisele ja leppimisele.
Sellele, kui tead kohe alguses, milles asi,
sest siis ei räägita erinevatest või valedest asjadest.
Kristlastele on öeldud, et nad ei tohi tunda viha
või negatiivseid tundeid.
Ja samas me ikkagi tunneme neid, sest Jumal on ju loonud meile tunded.
Jumalal endal on tunded.
Jeesus ütles: "Vihastuge, aga ärge tehke pattu."
Ehk siis vihatunne ja vihastuminegi kuuluvad armastuse juurde.
Viha ja armastus on tegelikult ühel poolel.
Hülgamine ja hoolimatus on armastuse vastandid.
Mida aga siis teha,
kui paarisuhtes tuleb ette viha ja vihastumist?
Kui see maetakse enda sisse ja surutakse kaas kõvasti peale,
siis see ei kao sealt mitte kuhugile.
See hoopis kasvab ja laieneb, puudutades nii me meeli kui hinge,
kui ka kogu me olemust ja füüsilist pooltki.
Viimane võib väljenduda teatud valudes, unetuses
või muudes ebamäärastes hädades.
Kuniks kaane pealt ära lööb ja see kõik plahvatab
valel ajal, vales kohas ja valede inimeste vastu.
Seda kõike seetõttu, et pole julgetud tunda viha
ja tegeleda sellega.
Tunded on tegelikult vaid jäämäe tipp.
Ehk siis nähtav osa kõigest sellest, mis on pinna all -
sellest suurest massist, mis on nö "vee all", me hinges.
Tunded tõusevad vahel esile rõõmuna,
kurvastusena,
hirmuna,
vihana
ja nende kõigi erinevate variantidena.
Kui aga lõikame end nendest läbi,
ei saa me kunagi teada, millest need tegelikult lähtuvad?
Näiteks vihatunne paarisuhtes.
See võib lähtuda mõnest reaalsest rahuldamata jäänud vajadusest.
Me tundeelus on neli põhivajadust.
Esiteks: eneseväärtuse tunne.
Teiseks: vajadus armastada ja olla armastatud.
Kolmandaks: kuuluvustunne. Tahan kuuluda sulle ja olla su lähedal.
Neljandaks: autonoomia ehk vajadus iseseisvuse järele.
Siinkohal ehe näide meie enda elust.
Mäletan, kuidas me kohale tekkisid mingid ebamäärased pilved
ja me elasime ühest kriisist teise.
Me palusime andeks ja pilved kadusid,
kuniks mingi hetk need tekkisid jälle.
Nii et me tammusime otsekui kusagil soos,
kuniks leidsime arusaamise ja abi oma tunnetega seotud vajadustest.
Mäletan seda hetke,
mil Hannu julges öelda välja tõe, mida olin nii kaua aega igatsenud
ja mille osas tundnud, et siin on miski mäda.
Ma ise kartsin hülgamist.
Kartsin, et Hannu jätab mu maha, kuigi ei ütle seda mulle välja.
Mul oli naisena madal enesehinnang, mistõttu tundsin, et ma pole piisav.
See oli pikk tee õppima aktsepteerima iseennast.
Kui aga kuulsin Hannult, et ta kogeb vihatundeid,
siis see oli tõeliselt vabastav
ja korraga ma tundsin, et ta räägib mulle tõtt.
Hannu lootis nii väga mu armastusele, mis kannab välja ka tõe kuulmise.
Asjadest, mida olin aimanud,
kuid millest me polnud kunagi rääkinud.
Kui aga läksime süviti,
saamaks teada, millest see vihatunne tuleb,
siis sai selgeks, et olin teinud maatasa Hannu iseseisvuse.
Olin alati tunginud Hannu territooriumile;
mina olin alati see, kellel oli õigus;
ma olin nii kinni Hannus, otsekui kleebituna tema külge,
sest mul oli tohutu vajadus tunda seda kuuluvustunnet.
Hannu aga vajas hingamisruumi,
vajad seda, et ma muudkui ei kamandaks nagu ema.
Nii et see oli see, kust ta vihatunne alguse sai.
Kuid tore oli see, et me saime sellel sabast kinni,
osates anda sellele ka nime.
Nii ei pidanud me enam jätkuvalt võitlema
ja me elu polnud enam vaid kui ülesmäge rühkimine.
See aga avas ka tee leppimiseni.
Kui mõistad oma sisemust, saad ka aru,
et need põhjused on need, mis loovad seda distantsi.
Nii et probleem oli sama palju ka minus.
Kuid asjad tuleb välja rääkida.
Jeesus ütles Johannese evangeeliumis
ühe väga mõjuka lause:
"Te saate tundma tõde ja tõde teeb teid vabaks."
Kui uskumatu see ka pole - tõde võib teha vabaks.
Nii ka, kui paarid tahavad omavahel ära leppida,
on see võimalik vaid siis, kui üksteise eest midagi ei varjata.
Kui ei ehitata mingeid kulisse ega kanta mingeid maske.
Vahel võib me usk või vaimulikkuski saada maskiks me elus.
Me otsekui peidame end nende asjade taha,
arvates, et need aitavad meil olukordi lahendada.
Kuid tegelikult teeb vaid tõde vabaks.
Jumal ei varja tõde.
Jeesus tuleb sinna,
kus seistakse silmitsi tõega nii nagu see on.
Johannese evangeeliumi alguses on öeldud,
et Jeesus tõi nii tõe kui armastuse.
Mõlemad üheskoos.
Nendega koos võime kogeda lepitust endagi suhtes.
Lepituse sildu tuleb rajada ka suguvõsa keskel,
millest pühendumise juures rääkisime.
Sest abielludes seome end ka oma suguvõsadega.
See pole alati just lihtne.
Lepitussildade rajamine ämma või miniaga.
Oma õdede-vendadega.
Või mõne sugulasega, kes alati sõidab sisse,
kellel alati on õigus
ja kes hakkab määrama seda, kuidas te peaks elama,
lapsi kasvatama või üldse elus toime tulema.
Me meeste ja naistena oleme otsustusvõimelised inimesed,
mis aitab meil ka luua lepituse sildu oma suguvõsade keskel.
See on sageli kui väike sild,
mis viib teise hõimu juurde,
kelle eluviis ja kombed on teistsugused.
Kuid me võime siiski üheskoos hakkama saada,
alustades kasvõi väikestest asjadest,
nii et me lapsed ja kogu suguvõsa saaks elada üksmeelses õhkkonnas
ja mitte tülide, kibestumise ning kalkuse õhkkonnas.
Iga sugupõlv on otsustav silla ehitaja
ja see saab alguse meist.
Saab alguse minust ja sellest, kuidas sinuni silla ehitan.
Nii et võime olla tänulikud nende väikeste sammude eest,
mida teeme.
Inimeste vahel juhtub harva mingeid ülisuuri leppimisi.
Suurim leppimine või lepitustöö oli see, mida Kristus tegi.
Kuid meie leppimine on kui peegeldus Tema omast.
Tahan lugeda ühe katkendi meie enda elust,
mis on kirjas me raamatus: "Amorit ja huumorit paarisuhtes"
Olime olnud juba pikka aega üksteisest eemalehoidvad,
otsekui oleks üksteisele selja pööranud
ja otsekui juba oma suhte osas alla andnud.
Peaaegu lahutuse äärel, kibestunud, üksildased ja hüljatud.
Kuniks Jumal kõnetas meid.
"Kui valu ja kaugenemine olid saavutanud oma tipptaseme,
oli mu süda murdumise äärel.
Olin salamisi, otsekui endagi eest varjates,
hüüdnud juba päevade kaupa abi ja armu saamise järele.
Miski oli hakanud mu sees vaikselt rääkima,
kui hullumeelne see minust oli, et olin tahtnud hävitada selle suhte.
Miks küll tahtsin nii väga teha haiget teisele ja iseendalegi?
Armastuse taga peab olema Jumal,
sest kui armastus on oma madalseisus,
kogeb inimene armu.
Olles oma suhte piirimail, täis lootusetust, hülgamist ja külmust,
sai Jumala arm väga reaalseks.
See puudutas ja rääkis tõtt nii minu kui meie kohta,
kinkides meile samas tulevikku ja lootust.
Milline võimas vägi peitub ikka andekspalumises ja andeksandmises.
See ületab igasuguse nõrkuse ja katki olemise mehe ja naise vahel,
sest Jumal seob oma armastuse armu ja andeksandmise külge,
mis võimaldab ka kogeda tervenemise imet me kodudes."
Vahel küsitakse, mis on kristliku abielu alus?
Mis teeb abielust kristliku abielu?
Kindlasti on üks osa see, et abiellutakse kirikus,
kus pastor noorpaari Jumala ja kaasinimeste ees laulatab.
Kuid leppimine annab vähemalt minu jaoks
ühe hoopis teise sisu kristlikule abielule.
Tegu on abieluga, kus leppimine ja lepitus on võimalikud.
Paulus kirjutas Efeslaste kirja 5 ptk'i üsnagi kuulsaks,
kust meeleldi tsiteeritakse seda lõiku,
kus on öeldud, et naised peavad alistuma oma meestele.
Kuid kogu selle loo tervikus tuleb esile see Pauluse mõte,
et mehe ja naise suhe on samasugune
nagu on Kristuse ja koguduse vaheline suhe.
Ehk siis selline, nagu on koguduse ja Kristuse suhe,
peab olema ka mehe ja naise suhe.
Mu enda jaoks on olnud tähendusrikkaks leiuks see,
mida evangeelium endast sügavamas mõttes kujutab.
Kui Kristus tuli siia maailma, siis Ta tuli siia käsku täitma,
tänu millele see käsk ei valitse enam meie üle,
vaid me allume Kristusele.
On kaks asja, mis võivad valitseda inimese üle.
Inimene on kas käsu all,
või siis ta on Kristuse all.
Nii kirjutaski Paulus,
et selline, milline on koguduse ja Kristuse vaheline suhe,
peab ka olema mehe ja naise vaheline suhe.
Ehk siis, abielus olles võib naise üle valitseda kas käsk,
või see vaimsus, mis Kristusel oli.
Kui me abielu üle valitseb Kristuse vaimsus,
siis see tähendab armu, armastuse ja andeksandmise vaimu.
See aga võimaldab meil elada õigesti,
sest Kristuse vaim ehk andeksandmise vaimsus ja vägi
võivad valitseda me elu üle.
Usun, et me paaridena - nii meie, kui teie seal teleka taga,
võiks aegajalt küsida üksteise käest:
"Kas võtad andekspalumise vastu või mitte?"
Tulla selle läbi üksteise ligi ja rääkida asjadest teisel moel,
et leppimine võiks aset leida.
See lööb kodudes õhu puhtaks ja annab tuntavalt uut jõudu.
Igaüks meist teab, mis tunne on elada peres ja kodus,
kus valitseb andestamatuse vaim
ja isegi kättemaksu vaim.
Või ka pettumus,
kui ühe osapoole vajadused pole saanud kaetud,
teda pole kuulda võetud ja hoitud nii, nagu ta seda oma kaasalt ootas.
On oluline luua lepituse sild ka oma lasteni;
ka täiskasvanud lasteni.
Oleme õppinud paluma andeks oma täiskasvanud poegadelt
ja õpetanud seda neilegi.
Oleme palunud andeks oma vigade ja nõrkuste pärast,
andes kui eeskuju sellest,
et ka vanem inimene võib nooremalt andeks paluda.
Minia võib paluda ämmalt andeks, või ka ämm minialt.
Erinevad sugupõlved saavad seeläbi tulla üksteisele lähemale
ja sellele teele minnes saadab meid ka Jumala õnnistus.
Ilma selleta oleme nii me ise kui me pered kadunud.
Ükskõik, kui palju tarkust ja teadmisi meil ka mõistuse tasandil poleks -
kui see ei jõua me südameisse, ei too see me ellu ka mingit väge.
Seetõttu on kristlik abielu ja selle käsitlus hea, õige ja puhas,
aga ka väljakutseid esitav ning üldse mitte kerge.
Vahel inimesed arvavad,
et see kristlikku kõnepruuki kuuluv fraas: "Saab alata uuesti",
on kuidagi kulunud ja seda ei peaks enam kasutama.
Kuid ometi on abielus see võimalus olemas -
võimalus alustada uuesti,
võimalus leppida ja leida oma ellu üks uus puhtus.
See saab alguse sellest,
et võtame esmalt lepituse omaenda ellu vastu
ja seeläbi toome selle ka oma abiellu ja paarisuhtesse.
Me võime olla lepitus-sildade loojad ja sel käijad.
Leena ja Ari Kanerva,
teie ühisele teekonnale on jagunud mitmeidki konarlusi.
On olnud alkoholiprobleeme,
truudusetust,
pankrotti minekut.
Leena, kuidas see on võimalik, et olete ikka veel koos?
See on pikk lugu.
Kui mõelda tänast päeva, milles nüüd elame,
siis kogen, kuidas Jumal on koguaeg selles loos kaasas olnud.
Küll aga oleme pidanud ise kasvama, et näha ära oma valukohad
ja mõista, miks on olnud nii nagu on olnud
ja käitutud nii nagu on käitutud.
Sest me pole mitte alati normaalselt käitunud.
Kas Ari on sama meelt?
No ikka.
Jumala juhtimist on tõesti olnud koguaeg tunda.
Tegu on olnud nii raskete ja valulike asjadega,
millest ainuüksi oma tahtejõuga poleks suutnud välja tulla.
Oled iseenda ja teisega läinud ikka nii põhja,
et enam polegi olnud muud varianti, kui vaid ainuüksi üles sealt.
Teie abielu on kestnud 28 aastat.
Pikk aeg.
Kuid läheme tagasi alguse juurde.
Kuidas te tutvusite
ja kokku jäite?
No Ari oli ilmselgelt see, kes mind ära võlus.
Räägitakse küll armastusest esimesest silmapilgust,
kuid üsna pea sai siiski selgeks, et ta ikka polegi see õige,
kuna ta tarbis oluliselt rohkem alkoholi,
kui see, mida ma normaalseks pidasin.
Nii et see hakkas elu häirima.
Aja möödudes, kui valu ja erinevaid juhtumisi hakkas kasvama
saime aru, et oleme nii teineteisega seotud
ja see pole enam normaalne.
Me ei osanud enam üksinda hakkama saada.
Ehk siis ilmselgeid probleeme esines juba suhte algfaasis.
Kuidas te selle alkoholiprobleemini jõudsite?
See on saatnud mind juba lapsepõlvest peale,
mõjutades nii mu lapse -kui noorpõlve.
Kui ma 70'ndate lõpus oma naise ära võlusin,
oli mul seljas kirbukalt ostetud sinine sametülikond.
See oli nii silmatorkav, et sellelt ei saanud pilku pealt -
otsekui mõni prints oleks saabunud.
Nii et see niitis ta jalust.
Kuid eks see reaalsus tuli muidugi ka kiirelt päevavalgele,
ehk siis olin kõike muud kui prints.
Mul polnud vähimatki arusaama meheks olemisest
ja mu enesehinnang oli kohutav.
Olin seesmiselt väga katki tänu kauaaegsetele traumadele.
Kui alkoholiprobleem jälle võimust võttis,
siis kuidas sa Leena jaksasid sel ajal, kui su mees jõi?
Algul ikka mõtlesin, et ehk see läheb iseenesest üle,
kuid mida enam aega läks ja raskusi tuli vaid juurde,
sai selgeks, et nüüd oleme seisus, kus on vaja leida abi,
kuna me ise ei tule sellega toime.
Arvasin, et kui alkohol kui kurjajuur me perest kaob,
lahenevad ka kõik muud asjad.
Kuid see polnud üldse nii.
Alles siis sain aru, kuidas minu ja meie tõeline kasvamine lahti läks.
Vaatasid iseendasse ja sellele, kuidas su elu on läinud;
ka sellele, kuidas olin pidevalt vaid teist süüdistanud.
Kuid iseenda vaatenurgast vaadates polnud need asjad nii kenad midagi,
kuna minu endagi sees oli asju - ka pimedaid külgi,
millega pidi silmitsi seisma.
Tavapaaridele kohaselt kogesite ehk teiegi mingi hetk,
et oleks tore saada perelisa?
Kas te saite?
Kahjuks mitte.
Leenal oli 7 raseduse katkemist,
kuigi ühe lapse me siiski saime - Karoliina sündis 1986. aastal.
Laste saamise teema oli meie jaoks suur valukoht.
Mulle mehena, kes ma väga lapsi armastan,
oli väga raske tulla toime nende raseduste katkemistega.
Põgenesin alati ära,
kuigi oleksin just pidanud olema toeks ja hoidma kätt,
aga ma lihtsalt ei suutnud nende olukordadega toime tulla.
Kuid te ei andnud ometigi alla.
Mis teid ikka ja jälle proovima pani?
Eeldavasti usk sellesse, et meile on siiski määratud last saada.
See polnud mingi kinnisidee,
aga kuidagi palvete kaudu tuli usk, et küll me ikka saame lapsi.
Sest nendele katkemistele polnud mingit põhjendust.
Ja lõpuks me siis ka oma printsessi saime.
Mingil hetkel me küll ka loobusime sellest mõttest,
kuna valu ja kaotust oli olnud juba liiga palju
ja me leppisime sellega, et Jumal ei anna meile teist last.
Kuid õnneks oleme siiski saanud kogeda isaks-emaks olemist
ja see me ainus laps on meile tõeline rikkus.
Kas te kibestusite ka Jumala peale?
Mingil hetkel kindlasti,
kuid samas mitte süüdistust teineteise suhtes,
arvates, et see on sinu või minu süü.
Ehk siis see kibestumine sai suunatud sinna "ülakorrusele",
et miks me ei saa lapsi
ja samas naabrid, kes lapsi ei taha, saavad?
Kas see oli ka olukord, kus tundsite,
et abielu ja koos püsimise nimel peab vaeva nägema?
See tahe oli koguaeg olemas.
Olen mitmeid kordi mõelnud, et see polnud isegi niivõrd enda tahe,
aga Jumal kuidagi juhtis seda kõike.
Mõeldes oma usuelu peale,
siis ma alguses ei mõistnud seda üldse,
kuna olin hästi iseteadlik ja tugev, arvates, et saan ise elus hakkama.
Kuid need olukorrad surusid kui põlvedele,
kus ma vajasin Jumala abi.
Ja vajan seda tänagi.
1982. a olin omadega väga sügavas mülkas,
maadeldes eluga.
Olin omadega nii lõpukorral, et üritasin isegi enesetappu.
Kuid haiglas ärgates
kogesin väga tugevalt kui oma südame murdumist
ja Jumalaga kohtumist.
Seeläbi aga toimus midagi meie kahe suhtes
ja ma kogesin, kuidas ma tõesti armastan seda inimest.
Et ta pole mulle kui kirstunaelaks, vaid ma tõesti hoolin ja armastan teda
Ja sellest lähtus üks jõud, mis on kandnud tänaseni.
Usud sa siis, et inimene peab murduma selleks,
et kogeda sügavaimaid tundeid?
No vähemalt mina pidin.
Ma ei saa rääkida teiste eest, kuid minu jaoks oli see hädavajalik,
kuna ma poleks muidu alandunud elu reaalsete seisude ees.
Vaatamata sellele, et nägite vaeva oma paarisuhte kallal,
ootas ees siiski uus kriis.
Truudusetus.
See juhtus 1980'ndate lõpus, kui läbisin tööasjus ühte koolitust.
Mul tekkis tööpaigas suhe,
mille nimel olin valmis jätma oma pere maha.
Karoliina oli 2-aastane ja me elus pidi olema kõik hästi,
kuid ometi ma kiindusin ja enda meelest armusin teise,
kuigi tagantjärgi vaadatuna
polnud seal armastusega mingit pistmist.
Pigem kiindumine, mis niitis jalust
ja ma kaotasin kontrolli olukorra üle.
Kuid see viis nii kaugele, et me olime valmis lahutama.
Leena tõstis mu välja
ja ma läksin kaks kilekotti näpus maailmale vastu.
Elasin kodust pool aastat eemal.
Üksi elades oli mul ka Piibel,
kuigi viinapudel selle kõrval, mida õhtuti jõin.
Kuid korraga ma tajusin, mille olin elus kaotanud.
Olin kuidagi jäänud kinni sellesse argipäeva igavasse ellu,
kus hommikul tuli koeraga välja minna
ja seejärel laps lasteaeda ning ise tööle.
Argipäev muutus nii rusuvaks, et miski mu sees vajas midagi muud,
üht avarust oma ellu.
Nii et see uus suhe andis võimaluse elada teistsugust elu,
kuigi tajusin, et otsitav vabadus tuleb eelkõige leida enda seest.
Seal oma laua ja Piibli taga olles
mõistsin, et see vabadus on siin ja praegu.
See on minus ja ei kusagil väljaspool.
Olin sel hetkel valmis andma mida iganes selle nimel,
et saada tagasi oma igavat argipäevaelu,
mille olin kaotanud.
Samas tajusin, et see on võimatu ja ma ei saa seda enam tagasi
ning see ajas mind nutma.
Naise jaoks on mehe truudusetus kindlasti väga raske asi.
Kuidas leidsid taas austuse oma mehe suhtes?
See on raske töö.
See toob kaasa suure pettumuse ja ka vihkamise;
tunde, et sa naisena pole mitte keegi.
Ka hüljatuse tunne.
Väga tugevad tunded.
Kuid õnneks on meil suur sõpradering,
kes olid kogu selle aja meie lähedal
ja kellega sai need asjad risti ja põiki läbi räägitud.
Ehk siis rääkimine ja oma tunnete väljendamine aitas.
Lisaks tuli mõista, et see polnud vaid ainuüksi Ari süü.
Meil polnud aega kanda hoolt oma paarisuhte eest.
Me karjäärid olid meile väga tähtsad, nii nagu me lapski.
Olime saanud kõik, mille poole olime püüelnud,
kuid see väline edu oli saanud meile kõige tähtsamaks.
Olime ostnud korteri ja maja - väliselt pidi kõik kena välja paistma.
Kuid seesmiselt polnud midagi hästi.
See ei pakkunud seda rahuldust, mida olime oodanud.
Kuid tulles tagasi su küsimuse juurde,
siis taoline suur andestamine ei toimu lihtsalt niisama,
mööda minnes.
See võttis ikka päris kaua.
Samas käisime kogu selle protsessi isekeskis läbi.
Meile on sobinud ühine asjade arutamine.
Kõigile see ei sobi ja ei peagi, kuid meile see istub.
Kuidas see juhtus, et kuigi elasite juba eraldi,
jõudsite korraga otsusele,
et sõltumata kõigest olnust te lähete siiski üheskoos edasi?
Ma ei mäletagi enam täpselt, kuidas konkreetselt see juhtus,
kuid ma mäletan, et istusime me köögilaua taga.
Võiks öelda, et see oli meie uus altar, kus küsiti: "Kas tahad?"
Kas tahad jätkata?
Otsekui Jumal ise oleks küsinud, kas tahame jätkata teineteisega?
Ja kumbki meist vastas, et tahame.
Nii et see oli kui meie uue liidu sõlmimine.
Me mõistsime, et küsimus on tahtes ja mitte tunnetes.
Meil oli võimalus, kui me vaid tahtsime,
sest kõik oli veel ees.
Ehk siis armastus on oma sisult ka tahte küsimus?
Absoluutselt. Ma täiesti usun seda.
Või vähemalt meie kogemus on selline.
Ehk siis alkoholism, truudusetus, raseduste katkemised -
kõik need lood ja ometi te jätkasite koos.
Kuid siis tuli veel ka pankrott.
Mis juhtus ja mis selleni viis?
Sain 1980. a lõpus töölt lõpparve, olles töötanud suures ettevõttes.
Mõtlesin, mida ma edasi teen?
Lõin 1993. a oma ettevõtte, mis masu käigus kõrbes põhja
ja me kaotasime majanduslikus mõttes kõik.
Eneseväärikuse ja kõik muu samuti.
Olin suures masenduses ja süüdistasin end väga palju,
kuigi Leena ei süüdistanud mind kunagi.
Kui kõik on korraga läinud,
siis kuidas see teid abielupaarina mõjutas?
Tundus, et just sellest leidsime endale ühist jõudu ja olemist.
Sõbrad on samuti ääretult olulised.
On tõesti tähtis, et inimene ei jääks selles seisus üksi,
sest ta on ikka suht hapra koha peal.
Seda eriti mehe puhul, keda nähakse kui perepeana,
kes toob leiva lauale.
Ja kui sul siis korraga pole midagi ja sa oled üks suur null,
siis pole kahtlustki, et mees masendub ja on omadega maas.
Minu pääsetee peitus selles, et olles avatud inimene,
läksin ühele teenistusele, kus oli 200 inimest koos
ja rääkisin, mida ma kogu olukorra tõttu tunnen.
Mitukümmend inimest tuli pärast tänama selle eest,
öeldes, et nad on kogenud seda sama
Ehk siis mind on aidanud see, et toon kõik asjad esile
ega jää nende alla kinni.
See on mind taas püsti aidanud.
See aitab taas jalule
ja samm on kindlasti kindlam, kui enne.
Või kuidas?
Majanduslikult mitte, kuid vaimses mõttes küll.
Rääkides probleemidest, mida teil on olnud kuhjaga,
siis on teil lihtsaid näpunäiteid selle kohta,
kuidas oma abielu eest hoolt kanda?
Väikesed tähelepanuavaldused keset argipäeva.
Näiteks mees teeb koju tulles mõne üllatuse.
Või siis koos välja minemine.
Meile piisab sellest, kui läheme istume koos looduses
ja naudime vaikust.
See aitab vahel väga palju.
Palju sõltub olukordadest,
kuid see on nagu aia eest hoolitsemisegagi -
asjad ei sünni iseenesest.
Me veel ka töötame koos, nii et me näeme pidevalt üksteist.
Seetõttu tuleb ka võtta eraldi aega,
nii et ma lähen oma sõpradega välja ja ajan oma asja,
ning tema teeb sama.
Meil on ka palju ühiseid hobisid.
Me käime koos tennist mängimas, jalutamas jms.
Lõpetuseks veel selline küsimus,
et on teil mingit julgustavat sõna abielupaaridele,
kellel on erinevaid probleeme, aga ka probleeme abielus.
Mida peaks tegema, et üheskoos edasi jõuda?
Esmalt leppida sellega, et ei elu ega ka abielu
pole alati toredad.
Nende juurde käib ka igasugu jama.
Kuid tuleb leida see julgus seista silmitsi nende asjadega
nii iseenda sees kui ka teises.
Lisaks sellele tuleb leppida sellega, et me oleme erinevad;
leppida nende erinevustega.
See kergendab oluliselt kogu paarisuhte olukorda.
Me võime elada väga erinevate inimestena,
olles samas siiski koos,
kuna oleme leppinud üksteise erinevustega.
Ari ja Leena, suur tänu, et olite kaasas me saates.
Aitäh!
Õnnistusi teie ellu!
Igaühe meie eludes on asju,
mille osas vajame andeksandmist, puhastust ja leppimist.
Meie ja inimeste vahel võivad sillad olla katki
ja me ei käi enam mööda seda silda,
kogedes samas südames raskustunnet.
Seetõttu on oluline palvetada üheskoos.
Aitäh Sulle, püha Jumal, elu anni eest
ja kõigi inimeste eest, kes selle anniga kaasas käivad.
Osadega on nii lihtne ja turvaline elada ja rõõmustada,
teiste lähedal jälle nii külm,
kuna sillad on kõik purustatud ja südant vaevab rõhumine.
Täna tahame paluda just nende paaride pärast,
kelle vaheline sild on ühel või teisel põhjusel katki.
Tule Sina, Issand, ehitama seda silda,
andes neile meestele ja naistele jõudu anda oma osa
ning ehitada väikeste sammude haaval
taas sild teineteise juurde.
Tee see ime, Issand, et ühtsus, andestus ja lepitus
oleksid taas leitavad.
Palume oma lähedastegi pärast, kellega suhted on purunenud.
Oma laste ja vanemate pärast.
Anna meile jõudu ja tarkust ehitada seda lepituse silda.
Sulle, kes sa igatsed hetkel lepituse sõna,
tahan väga selgelt öelda,
et võid just nüüd saada kõik oma patud andeks
Jeesuse Kristuse nimel ja vere läbi,
Isa ja Poja ja Püha Vaimu nimel, aamen.
Tõlge: Anne-Ly Raukas