HOIA OMA ARMASTUST!
Tere tulemast vaatamata taas saadet "Hoia oma armastust!"!
Oleme Hannu ja Maija Nyman,
kes on olnud abielus 32 aastat ja kellel on 3 täiskasvanud poega.
Oleme nii enda, kui teistegi abielude puhul
leidnud üles teatud edutegurid ehk nö ässad,
mille abil oma suhet ehitada.
Oleme rääkinud viiest ässast:
pühendumine, sõnad, süttimine, leppimine ja õnnistus.
Täna tahame kasutada sõnu ja rääkida sõnadest.
Keegi ütles nii targasti me abielu alguses,
et abielludes astute ühtlasi ka keeltekooli.
See tundus pisut kummalise mõttena,
aga täna tagasi vaadates
on see tõesti olnud üks tõeline keelekursus.
Õppida ära teise osapoole keel, enese väljendamise viis
ja see, kuidas ta tülidega toime tuleb.
Õppida kuulama.
Nii mitmedki paarisuhte valud ja vääriti mõistmised
sünnivadki just sellest sõnade supist.
Sõnade maitsvas supis, mis on ka meie tänase saate teema.
Kuidas mõista sõnu? Kuidas mõista teise väljendusviisi?
Kuidas julgeda olla aus, avatud ja haavatav?
Rääkida sellest, kuidas end tõeliselt tunned
ja kogeda, et sind tõesti kuuldakse ja mõistetakse.
Ma tean, mis tunne on elada nö vähemuse esindajana.
Olen üle poole oma elust elanud koos nelja mehega -
Hannu ja me kolme pojaga.
See aga tähendab seda,
et olen naisena pidanud õppima mõistma meeste maailma keelt.
On selge, et kõik mehed on erinevad.
Me oma pojadki on erinevad, väljendades end eriviisidel.
Üks on õrnem ja avatum, kasutades vägagi palju sõnu.
Teise käest osta või sõna suust,
pidades vahel lausa kaevama neid temast välja,
et teada, mida ta sügaval sisimas tunneb.
Kuid elades nelja mehega,
olen õppinud ka kasutama karme sõnu ja jõulisi väljendeid,
et mind võetaks naisena kuulda
ja mõistetaks mind.
Elades koos meestega,
õpid tundma ka nende territoriaalset mõtlemist
ja seda, kui eriline see on,
et nad kaevuvad väga sügavuti iseendasse.
Mul naisena on üsnagi lihtne jagada mõne sõbraga oma tundeid.
Helistada, rääkida, avada end, rääkida oma muredest, nutta,
unistada ja jagada kogu oma elu.
Kui aga hakata seda kõike jagama mehega,
kellega oled oma elu sidunud,
on see paras õppimine.
Sest me väljendame end eriviisidel
ega oska arvatagi, et teine võiks mõelda nii
või kogeda mõnda asja nii üliolulisena.
Keegi on öelnud,
et sõnadega võib teist seespidi üles ehitada,
või siis ka tükkideks hakseldada.
Sõnades peitub tohutu vägi.
See on kui tuli, mida võib kasutada nii heal kui halval otstarbel.
Kui tegemist on nii lähedase suhtega nagu pühendunud paarisuhe,
siis selles avaneb ka teise inimese tumedam pool.
Võin ausalt öelda, et olen öelnud Hannule asju,
mida ma ei ütleks oma suurimale vaenlaselegi.
Sellele, keda kõige enam armastan,
olen öelnud kõige valusamaid ja solvavamaid sõnu.
Sõnu, millest nii mitmeidki tahaks täna tagasi võtta,
kui vaid saaks.
Kuid mul jääb uskuda vaid andeks andmisesse,
asjade selgeks rääkimisse ja neist otse jagamisse.
Paarisuhte seminaridel
küsitakse meilt sageli seda igihaljast küsimust,
miks mees ei räägi?
Ma ei tea küll, kas see vastab tegelikult tõele?
Mis sa arvad?
Usun, et paljudes olukordades vastab see isegi tõele,
kuid samas tasuks ehk peatuda ja mõelda,
mida selle all tegelikult mõeldakse?
Maija ütles just äsja,
et ta on aastate jooksul öelnud mitmeid sõnu,
mille tahaks hea meelega tagasi võtta.
Võimalik, et minu seis on olnud just vastupidine,
kus ma olen just pidanud õppima ütlema teatud asju välja.
See on midagi, mida ma me abielu algaastatel
ei osanud ega suutnud ega ka mõistnud sõnade olulisust.
Nii olen ka sageli mõelnud
selle rääkimise ja mitte rääkimise teema peale
ning enda arust ka leidnud teatud vastused.
Räägime kasvõi sellest, et mees ei räägi.
See ei pea paika.
Esiteks juba kasvõi selle koha pealt,
et mitte kõik naised ja mehed ei käitu alati ühtemoodi.
Kuid meeste vaikimine tõuseb siiski sageli esile,
nii nagu ka Maija juba mainis.
Ütleks nii, et rääkimisel ja rääkimisel on vahe.
Ma ei usu, et ilma peal elaks ühtki meest,
kes üldse ei räägi.
Küsimus on vaid selles, mida me selle rääkimise all mõtleme?
Näen seda ise nii,
et me kõigi eludes on kui üks kasutajaliides,
mis teeb vahet rääkimisel ja rääkimisel.
See on otsekui naha pind.
Neist asjust, mida on väljapoole näha, on lihtne rääkida.
Olgu selleks siis sport, poliitika, usuasjad, kirjandus,
toidu valmistamine või mis iganes muud asjad,
mis jäävad sinust väljapoole.
Neist on lihtne rääkida.
Kui aga vaadata sissepoole,
jõuame asjadeni, millest on raske rääkida.
Ehk on paljude meeste jaoks raskuspunkt selles,
et nad pole õppinud rääkima,
sest neil puuduvad eeskujud.
Kellel meist meestest oleks rääkida sellisest isast, vennast,
onust või onupojast, kes oli kangesti avatud,
tulles alati ligi, patsutades õlale ja küsis:
"No kuidas sa end, Hannu, ka tunned?"
Või kellel meist oleks sellist kolleegi, kes tööpäeva lõppedes ütleks:
"Kuule Hannu, oleks sul pisut aega kuulata?
Tahaks rääkida sulle, kuidas mu tööpäev läks."
Me pole õppinud rääkima.
Kui aga hakkad seda õppima, märkad üsna peagi,
et kõnnid väga hapral jääl.
See on kui valdkond, kus tunned, et pead olema ettevaatlik
ega tea isegi õieti, kuidas seal liikuda,
sest pole selles valdkonnas väga palju liikunud.
Ehk siis me ei tea, kuidas seal omadega olla
ja me peame hakkama harjutama.
Kuid see harjutaminegi võib olla vahel päris raske.
Meenub üks lugu ühest mehest, kes oli ka käinud paarisuhte koolitusel,
kus räägiti, et tuleb rääkida.
Ta otsustas, et tahab selle selgeks saada
ja hakkas harjutama.
Nii otsustaski ta ühel kenal õhtul oma naisega juttu vesta
ja oma sisemaailma avada.
Ta ütles, et ta ei jõudnud kaugemale teisest või kolmandast lausest,
kui naine hakkas selgitama talle,
millest üks või teine asi ta sees tingitud oli.
Ja mees otsustas, et tal pole enam midagi jagada,
sest kui naine juba kõike nii hästi teab,
siis mis ta üldse enam nende asjade kohta küsib?
Nii sellised lood, kui mitmed muudki aspektid
tingivadki just selle, et mehed hoiavad oma suu lukus.
Kuid teisalt jälle, mis puudutab tundeelu,
olen leidnud paar sellist valdkonda,
mis vähemalt mu enda jaoks on olnud tähendusrikkad leiud selles osas,
miks see on vahel nii raske rääkida.
Üks neist tunnetest on hirmutunne
ja teine süütunne.
Kui me suhtes on hirmu...
No võib-olla hirm on isegi liiga palju öeldud,
aga kui on kartlikkust ja ebakindlust
või teadmatust selles osas, kuidas teine minusse suhtuda võib.
Me kuuleme vahel sellist lauset nagu: "Kui sa vaid ütleks, mida sa mõtled!",
mis paneb mõne mehe mõtlema:
"Kui ma tõesti ütleks sulle, mida tegelikult mõtlen,
kas sa tuleks siis selle kuulduga üldse toime?"
Ehk seal taustal võib olla hirm saada hüljatud teise poolt,
kui ta kuuleb, mida ma tegelikult oma sisemuses ja südames mõtlen.
Nii olen tõesti kohanudki mehi, kes ei julge rääkida neist asjust,
kuna kardavad saada hüljatud.
Mine tea, ehk on selle hirmu põhjused veel mujalgi peidus.
Olen kuulnud sedagi,
et mees kardab näiteks oma vanemaid
või midagi muud,
mis tingib selle, et ta ei julge jagada oma mõtteid.
Kuid lisaks sellele siis veel ka süütunne.
Või enese süüdlasena tundmine.
Ehk kui teine ütleb midagi, tunned end kohe süüdlasena.
"No nii, eks seda oleks võinud ju arvatagi.
See kõik on minu süü."
Tegu võib olla erinevate olukordadega.
Kellelegi meenub õues olev aiamööbel,
mis vajab enne talve kokku panemist.
Teine mõtleb kevade saabudes suverehvide vahetusele.
Üks osapool tuletab seda kõike muudkui meelde
ja teine tunneb, et see kõik on tema süü
ning ta hakkab hoopis vältima neid asju.
Nii ei võta ta ka erinevaid teemasid jutuks,
et mitte kogeda seda süütunnet.
Mees leiab, et parem on olla vait.
Nii et meestel on mitmeid põhjuseid, miks nad oma suu kinni hoiavad.
Leides aga tee nende põhjuste juurteni,
mõistaksime ka, et need pole piisavad hoidmaks oma suu kinni,
vaid me võime siiski õppida kasutama sõnu julgemini
ja avameelsemalt.
Võimalik, et paras sõnade supp
on tingitud ka erinevatest pere taustadest,
kus sõnu kasutatakse erineval moel.
Osades peredes vaikitakse kõik rasked asjad maha.
Need pühitakse kui vaiba alla ja neist ei räägita.
Teises peres jälle karjutakse, alavääristatakse ja solvatakse.
See on lausa kui nende elamise viis.
Me toome kõik need asjad oma paarisuhtesse kaasa,
mis on üsnagi paljastav.
Kõik need põhimõttelised asjad, mille endaga kaasa toome,
saavad paljastatud ja maskid võetakse maha.
Ka kuulamisharjumused on erinevad.
Keegi küll kuulab teist,
aga valmistub samal ajal ka juba vastama,
mõeldes, mis nõu ta küll võiks probleemide puhul anda?
Ta ei jaksa kuulda seda teise enese avamist,
kuigi kohalolek ja oma kahe kõrva kasutamine
on paarisuhtes kõige parem teraapia.
Kuulda ja lasta teisel rääkida, ilma talle kohe nõu andmata.
Ma ise avan end Hannu ees üsna tihti, jagades oma erinevaid tundeid.
Need lihtsalt voolavad minust ja kätkevad endas palju sõnu,
sest see on minu viis väljendada kõike mu hinges toimuvat.
Ja kui ma ütlen vahel: "Hannu, ma olen täiega väsinud!
Elu on nii raske, et ma ei jaksa enam eladagi!",
siis ma näen, kuidas ta pilk teravneb
ja kuna ta armastab mind, püüab ta leida parima vastuse sellele,
öeldes: "Maija, mine magama!"
Kuid küsimus pole üldse selles!
Ma tahan, et ta võtaks mind enda embusesse
ja laseks mul kogu selle loo lõpuni rääkida,
sest tegelikult leian ma ise endale kõik vajaminevad vastused.
Teisalt aga võib naisestki saada mehele kui ema,
võttes mees kui last
ja hakates teda kontrollima ning talle kõike meelde tuletama.
Loeb aga sõnu peale ja selgitab ning arvab, et tal on alati õigus.
See aga käib mehe enesehinnangu pihta.
Või ka naise, kui mees ülalnimetatult käitub.
Nii paneb ta oma suu kinni ja peagi ka südame
ning läheb välja.
Teine muutub vägivaldseks ja kolmas vaikib üldse,
sest pole tegelikku võimalust rääkida ja jagada oma asju.
Piiblis on öeldud, et armastuses pole hirmu.
Samas on see hirm tihti siiski veel olemas,
kui armastus pole veel täiuslikuks saanud.
Nende hirmude põhjustest peaks aga julgema teisele rääkida.
Vahel võib selleks ka teraapiat või hingehoidu vaja minna,
erinevaid laagreid ja kursuseid.
Seda kõike selleks, et mõista rääkimise ja mitterääkimise tagamaid.
Me elame oma paarisuhteski sageli kui maskide taga
ning räägime kui maskid peas,
püüdes pingsalt arvata, mida teine tegelikult mõtleb?
Sealt saavadki alguse kõik vääriti mõistmised ja keerdkäigud
mis võivad tuua kaasa aastate pikkuse külmuse
ja teisele selja pööramise.
Seda juhul, kui ei julgeta rääkida otse ja avameelselt.
Seetõttu lähebki tarvis usaldust ja pühendumist
ning vahel ka abi ja uusi vaatenurki.
Sellega on seotud ka see, millest ennist mainisid,
et tuleb minna kui keeltekooli.
Nii me ise, kui kõik teisedki paarid, on pidanud seda tegema,
et õppida tundma teise sõnadest arusaamise viisi
ning sõnade kasutamise viisi.
Üks ja sama sõna võib tähendada täiesti erinevat asja
sõltuvalt sellest, kuidas seda rõhutatakse ja öeldakse.
Üks hea näide selle kohta, kuidas asju saab erinevalt mõista,
on üks lugu, mille kuulsime oma abielus sõprade käest
ja see puudutab seda, kui peab ütlema: "Ma armastan sind."
See abielupaar tõi sellest välja ühe eriti hea mõtte.
Nad ütlesid, et kui keegi ütleb: "Ütle nüüd mulle, et armastad mind!",
siis seda võib öelda nii paljudel erinevatel viisidel.
Mees ütles, et üks parimaid viise,
kuidas ta oma naine on oma armastust väljendanud,
on olnud mõte: "Pole hullu!"
Rääkisin hetk tagasi end süüdlasena tundmisest.
Sellest, kuidas sageli on tunne, et sa pole piisav oma abikaasa jaoks.
Kui imeline on siis kuulda seda lauset: "Pole hullu!"
See võib vahel tähendada rohkemgi veel
kui: "Ma armastan sind."
Üks teine olukord oli see, kus naine kurtis abieluseminaril,
et mees ei ütle talle kunagi, et ta teda armastab.
Mees hüppas seepeale püsti ja hüüdis:
"Aga ma ehitasin ju sulle maja!"
See oli millegi tegemine naise heaks ja kätkes endas tema armastust.
Ühtpidi tohutult suur armastuse avaldus,
mis samas ei tulnud esile sellisena nagu naine oleks oodanud.
Naine vajab hellust ja sõnu.
Midagi sellist, mille väljendamist mehed peavad õppima,
kuna paljude jaoks pole see üldse mitte loomulik ega kerge.
Seda enam, kui kodus pole olnud eeskuju
mehe ja naise vahelisest hellusest ja ilusate sõnade jagamisest.
Kuid ka sellest, kuidas rääkida raskeid asju
lõpuni selgeks.
Kuidas tülitseda nii, et ehitada siiski üksteist üles.
Nii, et midagi ei jää poolikuks ega kutsuta teist igasugu nimedega.
Ka ei kaasata tülisse kolmandat osapoolt,
kuna probleem on siiski paari end vahel.
Nii et see on omaette kunst õppida rääkima oma kõige kallimaga.
Mis puudutab sõnade kasutamist, siis sageli tekkib ikka küsimus,
et miks küll teine ei mõista seda,
mida esimene väljendab puhtas emakeeles.
Selle kohta on arvatud,
et kuigi meie vahel on see füüsiline distants -
hetkel poole meetri jagu -
jääb meie vahele ka me 32 aastat kestnud suhe
ühes kõigi oma kogemuste
ja öeldud ning ütlemata jäänud sõnadega.
Sellest lähtuvalt on ka sõnadel eriline tähendus ja mõju.
Kuid sõnades peitub ka tohutult suur tervendav vägi.
Tähendusrikkad on sellisedki sõnad nagu: anna andeks, aitäh,
pole hullu, ma armastan sind jne.
Sõnadega võib tervendada teise inimese, sh oma abikaasa, elu.
Seetõttu võimegi julgesti kasutada neid sõnu,
et kanda hoolt oma suhte eest.
Sõnade puhul mängib rolli ka temperament
ehk siis see, kui kiire või aeglane keegi on.
Olen enda puhul märganud,
et kui mu sõnad voolavad väga kergelt ja rikkalikult
ning vahel on neid isegi ehk ülearu ja laiali valguvalt,
siis Hannu Nymani sugusel mehel võib tekkida raskusi
minuga sammu pidada,
kuna ma ei liigu vaid punktist A punkti B,
vaid A'st C'ni ja Ö'ni ja kuhu iganes veel.
Kuid mu enda jaoks on kõik siiski kontrolli all.
Ja kui siis mu mees hakkab oma mõttekäike jagama,
tahaks vahel öelda: "Ehk saaks pisut kiiremini?"
Sest kirikuõpetaja nagu ta on, ta hakkab pihta Moosese aegadest
ja ma saan aru, et see võtab oma aja jõuda sealsest kõrbeajast tänapäeva.
Kuid kui õpid otsekui hinge kinni hoidma ja kuulama
andes teisele võimaluse väljendada end nii nagu ta väljendab,
siis meie puhul on selleks kulunud aastaid.
Pea mitte keegi pole kohe algul ekspert
nii olulises suhtes, kui seda on abielu.
Nii et kannatlikkust ja seiklushimulikku meelt.
Tunded, sõnad kõige sügavamad
Tunded, hääl seesmine
Tunded, mu väljendusviis
Tunded, ehe avatus
Tunded, vägi võitluseks
Tunded mured minema viivad
Tunded toovad esile nutu
Tunded leevendavad valu
Õpi kuulama ja vastu võtma
Õpi tõlgitsema eheduse keelt
Et tunneksid end ise
ja võtaksid teisigi ehedana, avatuna, iseendana
Tunded, tee rikkuseni
Tunded, värav südamesse
Tunded viivad lähemale
Tunded toovad sõnumi sinule
Tunded teevad relvituks
Tunded toovad esile nõrkused
Tunded on neile, kes julged
Tunded on märk julgusest
Õpi kuulama ja vastu võtma
Õpi tõlgitsema eheduse keelt
Et tunneksid end ise
ja võtaksid teisigi ehedana, avatuna, iseendana
Kuidas küll väljendada oma tundeid?
Kuidas küll öelda, mida tunnen?
Raske see tunnete lugu
Raske neist rääkida sulle
Tunded avavad su müüriukse
Tunded näitavad su hinge
Tunded kutsuvad sind minu ligi
Tunded ütlevad kõik
Õpi kuulama ja vastu võtma
Õpi tõlgitsema eheduse keelt
Et tunneksid end ise
ja võtaksid teisigi ehedana, avatuna, iseendana
Kui see praegune intervjuu läbi saab,
siis öelge palun, Irmeli ja Ilari Niskanen,
kuhu te lähete, mida teete ja mis saab sündima?
Me sõidame puhkama.
Meil oli möödunud suvel 30. pulma-aastapäev,
kuid me läheme siis alles nüüd nö pulmareisile,
veetes nädal aega Kreetal.
Palju õnne 30. pulma-aastapäeva puhul!
Kui aga mõtlete oma ühise elu peale
ja ajas 29 aastat tagasi minnes,
mil tähistasite oma esimest pulma-aastapäeva,
siis mida tookord tegite?
Arvan, et tähistasime seda maja ehitamisega,
aga kuna me pulmapäev on jaaniõhtul,
siis kuigi täpselt ei mäleta,
võin arvata, et läksime kahekesi kuhugi välja sööma.
Me vanem laps oli selleks ajaks just sündinud,
nii et me tõesti vist läksime kuhugi kahekesi sööma.
- Ehk siis sel hetkel oli teil üks laps? Jaa.
Millised ootused teil oma paarisuhte osas olid?
Mida te oma tulevikult ootasite?
Mida te oma abielult ootasite?
Mõeldes tagasi sellele ajale, nii palju kui võimalik,
siis ega vist väga mingeid ootusi polnudki.
Vähemalt mitte selles osas, mis oleks tulevikku puudutanud.
Ma ise elasin küll eelkõige tolles hetkes
ja nii armununa, kui armunud ma siis olin.
Ehk siis homsele päevale just väga palju ei mõelnud.
Mul oli olnud selline üldine unistus, mis siis ka täitus,
et mul on naine ja pere kodus ootamas.
Et kõik on nii eriline ja väärtuslik, kui vähegi olla annab.
- Kõik on hästi.
Jah, kõik on hästi
ja liitub ehk ka sellega, mida Irmeli juba mainis,
et suurt palju ettepoole ei mõelnud.
Elati hetkes, mis oli just siis.
Vaadates pisut te taustasid,
siis kas te tulite sarnastest või erinevatest peredest?
Meil oli palju ühiseid jooni.
Kummagi pere väärtushinnangud olid paljuski samad,
kuid samas oli ka palju erinevusi,
mis tahes-tahtmata hakkasid ajapikku põrkuma.
- Nagu näiteks?
No näiteks jõulude tähistamine.
Minu kodus tähistati neid omal moel
ja ei saa kuidagi väita,
et see viis oleks olnud parem või halvem teise pere omast.
Kuid Irmeli kodus oli talu omamise tõttu palju tööd,
mida tehti jõululaupäevalgi, võtmata palju aega maha.
Nii et see oli üks selline asi, mis oli meile paljuski teemaks,
kuna perena oli see meie jaoks oluline küsimus,
kuidas jõule tähistada.
Ehk siis see piiride paika panek,
milline on see meie viis tähistada jõule
või ka mis iganes muid pühi.
Ehk siis oluline oli leida meie oma viis,
kuidas midagi teha ja toimetada.
Kuidas teha seda omal moel ja mitte nii nagu me kodudes.
Kuidas te seda õppisite ja selle oma viisi saavutasite?
No eks see nõudis teatud jõupingutusi,
millega kaasnesid ka omad tülid ja arutelud.
Püüdsime võtta šnitti nii ühe kui teise kodust,
kuniks jõudsime kokkuleppele.
Ja kui oma lapsed olid juba nii suured,
et mängu tulid ka nende soovid ja tahtmised nii jõulude
kui teistegi pühade veetmise osas,
siis sellest kõigest tuligi esile meie pühade veetmise viis.
Ehk siis teile sündis rohkem lapsi, kui vaid see esimene?
Palju lapsi teil on?
- Meil on kolm poega.
- Kolm poega, kes on...
No kaks vanemat on juba oma elu peal
ja noorim, 19-aastane Lauri, on hetkel veel kodus.
Ja siis üks imeline, uus asi meie jaoks on meie 4-kuune pojapoeg,
kes on siis me vanema poja poeg.
Palju õnne!
Tean omast käest, kui imeline on olla vanaema.
- See on suur rõõm.
Kuna osad lapsed on juba kodust läinud,
siis kas olete osanud neist lahti lasta?
Mul emana on oma poegadega väga lähedane suhe,
kuna olen ju olnud nende kõrval kõik lapsepõlve -ja kooli ajad,
olles neid alati kodus esimesena vastu võtmas.
Nii et seetõttu olen alati olnud neile ligi ja kättesaadav.
Samas olen üsna tugeva loomuga ja kärme oma arvamust avaldama.
Nii et kui me kahel vanemal pojal tekkisid oma abikaasad,
ütlesin neile, et loodetavasti saavad me suhted olema nii avatud,
et ma võin avameelselt avaldada oma arvamust,
aga samas loodan, et neil on julgust teha seda sama.
Ja mu meelest on meil tõeliselt võrratud miniad,
kes tõesti julgevad ka öelda, et:
"Kuule, Irmeli, see on nüüd küll hullumeelne asi!",
või mida iganes muud.
Nii et kui tahad ise olla avatud ja avameelne,
pead samas leppima sellegagi, et teisel on õigus olla seda sama.
Ehk siis kokkuvõttes on Irmeli jaoks see lahti laskmine pisut raskem olnud.
Millised aga on sinu kogemused selle nö nabanööri läbi lõikamisega?
No mu kogemus on see, et tunnen end vahel pisut halvasti,
kuna mõtlen, et ega ma ehk ole liiga ükskõikne me poegade suhtes?
Kuid samas on küsimus siiski selles, et tahan lasta neil elada oma elu
ja anda neile oma ruumi.
Kuid kogemustest rääkides,
siis mul oli raske oma lapsepõlve kodust lahti lasta.
Olin meie pere noorim laps,
kogedes seetõttu omajagu armastust ja tähelepanu.
Ja see ehk tegi ka perest eraldumise raskemaks,
mistõttu jagasin vanematega nii enda kui meie elust,
peegeldades neid meie harjumusigi, millest ennist juttu oli.
Kui aga mu ema teadis mu töögraafikutest ja töödest
sama palju, kui Irmeli,
hakkasin mingi hetk mõtlema, on see ikka õige?
Nii et see nabanööri läbilõikamine võttis ikka oma aja.
Aga mida sa siis selle läbilõikamiseks tegid?
Sest ilmselgelt tuleb seda ju teha.
Absoluutselt!
Ütleks nii, et kui suhe on tekkinud,
siis mida kiiremini ja selgemini seda tehakse,
seda kergem kõigi jaoks.
Juba mu õde mainis seda mulle
ja Irmeligagi olid meil selle üle omad arutelud ja tülid, enne kui see...
Et lihtne see ei olnud?
Ei, ei olnud lihtne.
Kuid niipea, kui sellest ise aru sain ja see ka seesmiselt kohale jõudis,
oli kõik juba väga lihtne.
Ehk siis pigem oli kahju sellest, et seda juba varem ei teinud.
Kui palju kogu see lugu sulle haiget tegi?
No üsnagi palju,
sest kogesin, et Ilari on rohkem ikka oma lapsepõlvekodus kinni.
Mina aga tahtsin rohkem meie pesa punuda,
et meil oleks ikka oma kodu, kuhu Ilari eelkõige kuulub.
Kuid kõige selle näol oli tegu pigem mingi vaimse asja,
kui millegi konkreetsega.
Tundsin pigem vaimselt, et Ilari ei ole kohal
ja see ärritas mind ikka päris mitmeid kordi.
Just sellised väikesed asjad,
nagu see, et ta andis vanematele täpselt teada
nii meie elu, kui oma tegemiste-käimiste kohta.
Küsimus polnud üldse selles, nagu me poleks hoolinud
või tahtnud, et suhted oleks korras.
Neil kõigil on igati oma koht,
kuid seal taga oli kui midagi vaimset,
mis tingis selle,
et Ilari polnud täienisti oma pere jaoks olemas ja kohal.
Kas eraldumine peaks toimuma isegi sel juhul,
kui vanemad võivad selle peale solvuda?
Ikka. - Ikka.
Miks?
Sest tegu on meie kahe eluga ja see on meile oluline.
Ja kui vanemad seda ei mõista,
tuleb neil omal käel selles selgusele jõuda.
Eks meil ole nendega ka ühiseid asju ja me eesmärk pole neile haiget teha,
kuid kui ma vaatan seda kõike omast vaatenurgast
ja räägin oma tunnetest,
siis see ei saa ju ometigi kellelegi haiget teha.
Ehk küsimus on üksteisele pühendumises
ja muudest sidemetest taandumises?
- Just nii. Tegu on pühendumisega.
Mida teie jaoks, kes te olete 30 aastat abielus olnud,
pühendumine tähendab?
See on üks pidev protsess, mis pole veel lõpuni jõudnud.
Kuid me elule tagasi vaadates
oleme sellel teekonnal kindlasti palju õppinud.
Mitmed tüliõunad on lahendatud
ja eks samas tule jälle uusi asju peale.
Ehk siis rääkimisvalmidus peab alati olema.
Pühendumine on ka otsus.
Selles peitubki paarisuhte ja abielu erinevus
ükskõik, millisest muust lepingust,
et kui me oleme pühendunud üksteisele,
siis see pole nii,
et kui üks jätab oma osa lepingust täitmata,
et siis teine võib teha seda sama.
Ehk siis, kui ühel osapoolel pole jõudu täita oma osa,
siis mul peab eriti jaguma jõudu selleks,
andmata mulle luba taanduda ka ise kogu loost.
Ehk siis pühendumine on otsus,
mis meie jaoks tähendab seda, et me hoiame oma paarisuhet
ja kanname selle eest hoolt.
Paarisuhe ei jää püsima, kui ei hoia alal selle kvaliteeti.
Rääkides veel pühendumisest,
siis meie jaoks oli see paras väljakutse,
kuid me ei andnud ka alla.
Ja isegi, et oli tülisid ja asju, tundsime end samas ka turvaliselt
just nimelt tänu sellele pühendumisele.
Ehk siis, keset kõige tulisemaidki tülisid
oli siiski see teadmine, et ma armastan teda.
Ütlesid seda nii armsasti teie 30'ndal pulma-aastapäeval -
"Teda mina armastan."
Kui sageli te seda ka üksteisele ütlete?
No eks me ikka ütleme.
Vahel, kui Irmeli seda mu käest küsib, siis ma ikka kiusan teda veidi,
öeldes: "No eks sa tead seda ju isegi, et armastan!"
Kuid kunagi, kui üks sõber mainis,
et ta naine muudkui küsib seda ta käest,
siis ma ütlesin, et mu naine on korraldanud selle nii,
et ma ütlen lausa nii palju kordi: "Ma armastan sind!",
et tal on sellest juba villand.
Kuid viisid seda öelda ja väljendada, võivad olla ju erinevad.
See ei pea ju väljenduma ainuüksi sõnades,
aga ka läbi tegude ja muude tähelepanuavalduste.
Kuigi see peamine variant sobib ka hästi?
No ikka.
Samas on see sama oluline ka minu jaoks
panna oma meest tähele ja öelda seda talle,
sest mehed vajavad täpselt sama palju
tunnustust ja tähelepanu.
Kõiki neid samu asju,
mida me vahel naistena peame vaid meie eesõiguseks.
Mis on teie abielu ja suhte alustaladeks?
Mainisid, et tõite oma kodudest kaasa
ühised väärtushinnangud ja tõekspidamised.
Millised siis on teie pere alustalad?
Usun, et kõige aluseks on üksteise austamine.
See, et me austame üksteist.
Teiseks see, et me üksikisikutena seisame kumbki
kindlana kahe jalaga maa peal,
millele saame siis rajada oma suhet.
See ei tähenda seda, et see kahe jalaga maa peal seismine
oleks alati ja iga päev ühesugune.
Eks igasugu olukordi või tulla, mis su vahel kõikuma löövad,
kuid laias laastus on see siis nii.
Ehk siis, see tähendab seda, et tunned iseennast
ja oled iseendaga sina peal.
Oleme tasapisi liikunud selles suunas,
peale seda, kui kohtusime ja abiellusime.
Eks see kehti elus nii paarisuhte kui üksikugi puhul,
et isegi 89-aastasena on veel palju õppida.
Ja nii tore, et see nii on.
- Ei mingit paigalseisu.
Mis puutub iseenda arengusse,
siis see on vahel päris raske ja valulik.
Kui aga oled nõus sellega kaasa minema,
kannab see ka omal ajal vilja.
Kui suur alustala on Jumal te paarisuhtes?
Ütleksin nii, et me suhe Jumalaga
on kui raam kogu me elule ja olemisele.
Üks kindel kindlustus, mille eest ei pea midagi maksma,
sest see hind on juba meie eest makstud.
Rääkides paarisuhtesse panustamisest,
siis minu jaoks samaaegselt
tuli mängu ka kristlik vaatenurk kogu loos
ja seda tugevamini, kui eales varem.
Kuigi see teema tuli meile ka juba me kodudest pärandina kaasa.
See toob kaasa vabaduse ja rõõmu olla sina ise.
Kas te ka palvetate koos?
Ikka.
Tunnen paljusid abielunaisi,
kes nii väga sooviks leida ühist viisi palvetada koos oma mehega,
kuid ei leia seda kuidagi.
Mis nõu te neile annaks?
Mu enda jaoks oli see ka algul võõras,
kuid peale seda, kui käisime ühel nädalalõpu abieluseminaril,
oli sellega kergem õhtupalvuste ajal alustada.
Kuid täna on see sõltumata ajast ja kohast
hea võimalus, mida koos teha.
Ka minu jaoks oli algul ühine palvetamine segadust tekitav,
isegi piinlik ja kummaline.
Kuid see on tohutult lähendav ja hoidev.
Ja täna on meil juba kombeks paluda näiteks autosõitude ajal.
Kas siis eelolevate sündmuste eest,
või ka laste ja lähedaste eest.
Rääkides ka nö pigistavast kingast,
siis mis on olnud teie jaoks
need kõige pigistavamad kohad te abielus?
Kui ma ennist rääkisin oma lapsepõlvekodust
ja oma tihedast seotusest sellega,
ning mõeldes ka Irmeli ja tema vanemate peale,
siis oleme püüdnud vaadata elule nende vaatenurgast lähtuvalt
ja üritanud olla neile meelepärased.
Samal ajal jäi me oma elu tahaplaanile,
nii et see on ehk olnud selline pitsitav koht.
Teine asi oli aga see, et me ei osanud tülitseda.
Tülitseda nö ülesehitavalt.
Me solvasime üksteist ja tegime üksteisele haiget
nii teadlikult kui alateadlikult.
Kuna aga oleme nüüdseks õppinud sellest ja selle kohta,
siis see on tasandanud pisut me teed
ja aidanud paremini mõista, kuidas oma suhet hoida.
Parim nõuanne, mis teid on ühisel teekonnal aidanud?
Midagi, mida olete kelleltki saanud ja ellu rakendanud?
Tõeliselt raske öelda, mis see parim nõuanne oleks.
No ma võin ise öelda.
See pole isegi niivõrd nõuanne,
aga kui ma olen näinud
Irmeli vanavanemate omavahelist suhtlemist
ja üksteise austamist,
siis see ongi parim nõuanne või veel enam eeskuju
üksteise austamisest.
Sest sellest saab kõik alguse.
Suur tänu, et tulite me saatekülalisteks
ja soovin teile üksteist austavat reisi oma 30. pulma-aastapäeva tähistades
Aitäh!
Õpi kuulama ja vastu võtma
Õpi tõlgitsema eheduse keelt
Et tunneksid iseennast
ja võtaksid teisi ehedate, avatute ja iseendana
Palve tähendab vestlemist Jumalaga
ja on hea teada, et me Taevane Isa teab me sõnu ja nende tähendust
ning nende taga peituvaid tõelisi mõtteid ja tundeid.
Üks suur õnnistus abielus on see,
et saab palvetada nii üksi kui ka üheskoos.
Saab valada välja oma sisemuse ja teada, et seda võetakse kuulda.
Palugem üheskoos.
Aitäh Sulle, armas Taevane Isa, et oled praegugi kuuldel.
Sa tead, mis toimub nii mehe kui naise hinges
ja sedagi, et me mitte alati ei oska end õigesti väljendada.
Me ei mõista tihti ei iseennast ega ka teisi.
Seetõttu palume Sind, Isa, et tuleksid me abieludesse tõlgiks.
Õpeta meid jagama ehedaid ja õigeid sõnu.
Õpeta meid kuulama;
ka neid raskeid asju, mis esile kerkivad.
Tänud Sulle, Taevane Isa,
et mitte ükski asi, mis toimub me eludes ja abieludes,
pole sulle võõras
ja Sa kuuled meid.
Aamen.
Tõlge: Anne-Ly Raukas