HOIA OMA ARMASTUST!
Tere tulemast vaatama uut saadet "Hoia oma armastust!"
Tänase saate teema on lai ja mitmetahuline,
nii nagu seda paarisuhe ja armastuski on.
Meie oleme Hannu ja Maija Nyman.
Oleme olnud abielus 32 aastat ja meil on 3 täiskasvanud poega.
Oleme tavalised, kuid igati täies elujõus inimesed.
Meie saate teema - igavene armastus,
kätkeb endas unistust, mida iga abielupaar endas kannab:
leida üles ehe ja hea lugu.
Võimalik, et osad teist on loomas juba uut lugu oma elus
ja selles pole ka midagi halba.
Ometigi, kui kaks tahumatut inimest saavad üheks,
on ka nende lugu tahumatu.
Samas aga tähendab see ka võimet areneda
ning omada tahet õppida ja kasvada.
Kõigist neist headest koostisosadest koosneb ka kogu me saade.
Sündides siia ilma,
saab igaüks meist otsekui oma mängukaardid kaasa,
mis võivad olla väga erinevad.
Elu alused või lähtekohad võivad ühel olla väga rikkalikud,
teisel jälle tagasihoidlikumad.
Sama kehtib ka paarisuhte puhul.
Keegi, kes hakkab uuesti peret looma -
tema lähtekoht on erinev sellest, kes alles esimest korda pere loob.
Millised aga on need head lähtekohad?
Milliste kaartidega oleks võimalik saavutada hea suhe
ja sealt edasi ka hea abielu?
Oleme leidnud teatud "ässad", mille kohta tahaks üht-teist öelda.
Nendeks on: pühendumine, sõnad, süttimine, leppimine ja õnnistus.
Täna tahaks rääkida pühendumisest,
mis ehk tänapäeval pole enam väga levinud.
Tegu on millegagi, milles eest enam väga ei seista ega võidelda.
Me elame nö projekti põhises ajas ja olukorras,
kus keegi on öelnud, et isegi abielu võiks olla kui projekt.
Ometigi oleme näinud, et ikka pühendumine on see,
mis tegelikult kannab.
Pühendumisest on juttu juba Piibli esimestel lehekülgedelgi.
Olles loonud inimese, ütles Jumal mehele,
et mees peab jätma maha oma ema ja isa
ning hoidma oma naise poole, nii et neist võiks saada üks liha.
See on see põhimõte, mis on alati abielusid kandnud -
see, et me pühendume.
Kuid mis on see, millele me abielus pühendume?
Me pühendume suguvõsale e perele, teiste elusaatustele ja erinevustele.
See suguvõsale pühendumine võib olla mõne jaoks üllatav.
Kui ma pühendasin end Hannu Nymanile 1974. aastal
Turu Maarja kirikus,
polnud mul õrna aimugi, mille kõigega ma end sidusin.
Ma sidusin end tema suguvõsa ja selle taustaga,
tuues ühtlasi tema ellu kaasa oma suguvõsa.
See oli mingil määral üllatus nii heas kui halvas mõttes.
Kui me pühendume ja seome end mõne perega,
siis me kas seome end ühe nö turvalise võrgustikuga,
või hülgamisega,
mis toob kaasa raskustunde, kuna üht osapoolt ei võeta perre vastu
Pere võib olla see, kes toetab värsket abielupaari
läbi kogu nende elu, kuni vanaduseni välja.
Kuid peres võib valitseda ka häbi ning luukered kapis,
mis tasapisi hakkavad esile kerkima.
Kui seome end mõne perega,
seome end nende rääkimis -ja kuulamisviisidega,
nende viisidega tülisid lahendada jne.
Pere on paari jaoks väga väärtuslik,
aga samas ka kuni lõpuni välja üks paras väljakutse.
Lisaks sellele seome end teiste elusaatusega
ja seegi toob kaasa üllatusi.
Me seome end teiste toimetulekuga.
Me ei tea, mida elu tuua võib -
milliseid pingeid, valu, haigusi või üllatusi
kas vaimses või füüsilises mõttes.
Võib-olla seisame silmitsi pankroti või majandusraskustega.
Võib-olla seome end tõsiasjaga, et me ei pruugi kunagi lapsi saada,
või meil sünnib puudega laps.
Või kui lapsed sirguvad ja seisavad silmitsi oma raskustega.
Elu kätkeb endas palju üllatusi,
olles vahel tahumatu ja teravate servadega.
Seetõttu peab abielupaar olema oma unistuste osas realistlik,
elades üle ka võimalikud pettumused.
Lisaks sellele me seome end üksteise erinevustega.
See on üks huvitav asi,
kuna erinevused ju tõmbavadki meid üksteise ligi.
Olen alati nautinud Hannu rahulikkust, tõsidust
ja tasakaalukust.
Kui aga mees on olnud 30 aastat rahulik, tõsine ja tasakaalukas,
tekkib ikka aegajalt küsimus:
"Kas ma tõesti sidusin end selle kõigega?"
Hetkel, mil ütlesin oma "jah",
polnud mul aimugi, mille kõige kohta see "jah" kehtis.
Ma mitte alati poleks tahtnud seda reaalsust, mis teises peitus
ja mis tuli esile, kui üksteist nö peegli ette seadsime.
Oleme tihti öelnud, et armastus paljastab -
see võtab sind kui alasti,
jätmata nö püksirihmagi vööle.
Seal me siis oleme üksteise ees avatud ja paljastena,
küsides ikka ja jälle:
"Võtad sa mind ikka veel sellisena nagu ma olen?"
Ja kas ma võtan sind sellisena nagu sa oled?
Erinevus on ühtaegu põnev, kui ka torkiv.
Mis puutub erinevustesse meie suhtes,
siis need olidki ka paljuski seotud meie peredega.
Minu enda taust on selline, kus asju käsitleti rahumeelselt
ja samas mitte kõigest ei räägitud.
Mäletan seda kodust õpetust,
et pere siseasjadest pole väga vaja teistele rääkida.
Siis aga abiellusin inimesega,
kelle kodus olid kõik asjad selgeks ja läbi räägitud
ning kõiki valukohti lahati avameelselt, et kõik saaks korda.
Nii et meie abielu esimesed nädalad ja kuud
kulusidki kõige selle avastamisele, mis oli meie jaoks üllatav.
See oli minu jaoks üllatav, et korraga pidi asjadest rääkima.
Lisaks sellele avastasin üsna alguses ka nö pere pärandi ehk selle,
millega oldi harjutud
ja kuidas see abielu mõjutab.
Maija on erinevates kohtades mitmeid kordi öelnud,
et me abielus pole mitte kõik me endi teene,
ega ka mitte kõik me endi süü.
Seetõttu ka paljude asjade puhul, mis pärinevad me taustast
ja hakkavad kriipima,
oleks hea välja selgitada,
ega need ei lähtu just nimelt me perekondlikest harjumustest?
Meil on olnud üks selline hea harjumus,
mis on seotud meie vanade albumitega,
mida me aegajalt vaatame.
Tänu nendele albumitele
olen pääsenud nö Maija suguvõsa sisemusse.
Olen kuulnud, mis tunne oli käia ühes linnakoolis;
mis tunne oli elada seal linnas
ja millised olid nende pere harjumused.
See on üks hea viis, kuidas kellegi peret tundma õppida.
Käia neid albumeid läbi ja õppida nendegi põhjal mõistma
peredega kaasnevaid erinevusi, millega silmitsi seisame.
Sidudes end üksteise erinevustega, tuleb arvestada ka sellega,
et me inimestena kasvame erinevas tempos ja eriviisidel.
Meie unistused ja väljakutsed on erinevad.
Seetõttu, kuidas liita
kahe iseseisva ja erineva isiku elud ühte nii,
et üks teist alla ei neelaks või teist ei omistaks;
et üks ei elaks vaid teise tingimusi täites,
vaid et leiduks selline elamise viis, kus kumbki saab olla 100% kaasas
nii oma erinevuste kui kasvu tempoga.
On oluline, et keegi ei saaks seotud või teise poolt kontrollitud.
Erinevused tulevad esile paljudes asjades.
Temperamendis,
ajakasutuses.
Ma olen selline kiire ja toimekas naine,
kelle jaoks asjad peavad sündima kohe, nüüd ja praegu.
Hannul aga on pisut pikemad juhtmed ja arusaam sellest,
kuidas elu ja ajaga toime tulla,
mis sageli on meie jaoks selliseks põrkumise kohaks.
Kuid samas on see ka huvitav.
See enese sidumine erinevustega satub löögi alla sellistes olukordades,
kus kui suhtes olles need erinevused hakkavad välja lööma,
tekkib tahest tahtmata mõte, et teine on meelega pahatahtlik.
Tegelikult aga tuleb mõista,
et teine pole mitte pahatahtlik, vaid hoopis erinev sinust
ja seetõttu ka käitub erinevalt.
Minu enda jaoks on see olnud tõeline avastus,
et me tõepoolest olemegi erinevad.
Küsimus pole vaid selles, et me näeme vahel asju erinevalt,
vaid selles, et on mitmeid valdkondi, kus need erinevused välja löövad.
Ja mitte alati vaid selles, et üks on kiire, teine aeglane
nagu Maija siin enne rääkis, et tema on see kiirem pool.
Kuna meil on kolm poega, siis mulle meenub olukordi,
kus nii mina kui poisid olime juba ammu valmis,
et minna kuhugi,
kuid me ootasime Maija järel, kuna tal oli veel midagi korraldada.
Ka sellises olukorras tuleb mõista,
et mitte kõik kiired pole alati kiired ja mitte kõik aeglased alati aeglased.
Kuidas aga pöörata need erinevused suhte rikkuseks,
et saada neist peavalu asemel pigem kasu?
Ma ise näen, et oluline aspekt selles ongi enese pühendamisel.
Ma pühendun sellele, et mõista teise poole erinevust;
mõista seda, et teine näebki asju erinevalt.
Eks eluolukorrad isegi, millest ennist rääkisime,
on need, mis õpetavad meid mõistma meie erinevusi.
Mitte vaid seda, et oleme meeste ja naistena erinevad;
et meie iseloomud, geneetiline pärand
ja perekondlik taust on erinevad,
vaid ka see, et kui me sattume erinevatesse eluetappidesse,
mis viivad meid edasi,
et me siis sealgi õpiksime nägema ja mõistma oma võimalikke erinevusi.
Kui Jumal lõi mehe ja naise oma näo järele,
siis Ta õnnistas neid ja ütles: "Valitsege seda maailma!"
Kuid nende loomise järel Ta ütles ka: "See kõik on väga hea."
Ehk siis kogu algus oli väga hea,
kus mehe ja naise tee sai alguse paradiisist,
kus polnud mingeid varje, häbi, pettumusi ega kurbust.
Siin maailmas elades me igatseme selle paradiisi järele.
Paarisuhe on võimalus küpseda ja kasvada lähemale teise tegelikkusele,
paljastades samas oma tegelikkuse.
Olla avatud, haavatav, ehe inimene.
Selleks kõigeks aga läheb tarvis pühendumist,
üksteise lähedale tulemist ja ühist tegemist-olemist.
Kui suurem osa soomlasi sõlmib oma abielu kirikus,
seistes altaril nii Jumala, kirikuõpetaja kui kaaskondlaste ees,
siis selle abielutseremoonia juurde kuulub ka üks klassikaline küsimus,
millele on olemas oma klassikaline vastus.
Mitmeid kordi, kui olen ise seal altaril õpetajana seisnud
ja noorpaare laulatanud,
olen peatunud hetkeks enne selle küsimuse küsimist.
Seda küsimust esitades ei küsita inimestelt:
"No lubad sa ikka nüüd kohe täitsa kindlalt?"
"Lubad sa, et ikka armastad seda inimest?"
Seal ei küsita ka seda, kuidas tunne on
ja kas on ikka hea tunne?
Vaid seal küsitakse hoopis: "Kas sa tahad?
Tahad sa tõeliselt armastada?"
Pühendumise mõistes on armastus just nimel tahte küsimus.
Küsimus pole niivõrd tunnetes
ega ka lihtsalt ütlemises: "No küll ma armastan."
"Küll ma kinnitan seda ja küll ma olen selleks võimeline."
Vaid see on ka tahte küsimus.
Keegi on öelnud,
et suurem osa abielust taandubki tahtmisele
ja ülejäänud osa kätkeb endas nii armastust kui kõike muud.
Erinevatest olukordadest läbiminek on just see koht,
kus me "Ma tahan" saab proovile pandud ja läbi katsutud.
Need on just need olukorrad, millest Maija ennist mainis:
erinevad eluetapid, pankrotid,
erinevad olukorrad jne.
Laste elu on üks selline teema, mis meid paljuski proovile paneb
ja isekeskis mõtlema paneb.
Sest küsimus on: kas hoiame ka sel hetkel üksteise poole?
Oleme me endiselt üks,
või saavad needki teemad põhjustama pingeid ja tülisid,
nagu vahel juhtuda võib.
Seda seetõttu, et oleme neis asjus eriarvamusel.
Kuid siis on jälle küsimus selles,
kuidas jõuda tagasi sinna pühendumise punkti?
Abielusõrmus on ilus sümbol mitmes erinevas mõttes.
See on otsekui me oleme pühendunutena ühes ja samas ringis.
Ja isegi, et kumbki võib vahel olla täiesti erinevas ringi servas,
või rippuda isegi üle selle sõrmuse ääre,
igatsedes saada välja sealt, kuna on nii pettunud
või kogeb täielikku külmust teise poolt.
Sageli ka pettunud iseendas ja oma unistustes.
Ometigi see sõrmus seob, olles kui armastuse ring,
mis viitab igavesele armastusele, ükskõik mis
ja mille sees võib tunda end turvaliselt.
Rääkides pühendumisest ja "Ma tahan" klauslist,
oleks hea, kui me abikaasadena saaksime vahel maha istuda
ja küsida üksteiselt: mida see suhe meile tähendab?
Mida pühendumine meile tähendab?
Mida see tänasel päeval tähendab, et olen sidunud end sinuga?
Mida see tähendab, et olen kord öelnud oma jah-sõna
ja kuidas me siit maalt edasi
saaks ehitada ja tugevdada oma suhet nii,
et me omavaheline pühendumine
võiks muutuda veelgi sügavamaks ja tugevamaks?
Kuidas saaksime ehitada oma abielu nii,
et selle aluseks on kõik see, millele oleme üheskoos pühendunud?
Samas on oluline meeles pidada, nagu ka alguses mainisin,
mida Jumal inimest luues ütles,
millised on Tema mõtted paarisuhte ja abielu osas.
Meie elu alus ei sõltu vaid meie pühendumisest üksteisele.
Kristliku abielu suurim kink on see,
et me abikaasadena saame rajada oma liidu sellele,
et Jumal on pühendanud end meile.
Abielu on Jumala idee
ja sellele pühendumine on miski, mis on Temast alguse saanud,
mitte meist endist.
Seetõttu ka, kui tulebki aegu,
kus me Maija sõnul tahaks hoida erisuundadesse,
on oluline teada, et see vundament jääb püsima,
kuna me elud püsivad Jumala heakskiidu ja armastuse tõttu
ja Jumal ise on pühendunud meile.
Ta on pühendunud meile läbi Jeesuse Kristuse
ja see annab meile ka võime ehitada üles oma abielu.
Elus ja paarisuhtes tuleb ette ka haigetsaamisi,
seesmist üksildust ja külmust,
mis ühtpidi on loomulik meie kui tahumatute inimeste juures.
Oluline on vaid meeles pidada, et kui inimene ongi valu tõttu ribadeks,
võib ta usaldada end kogu oma valuga Jumala hoolde.
Iga valu tõttu tekkinud kild või riba kootakse kui uuesti kokku,
ja sellest saab tugevam kui enne.
Me ei pea kartma elu ja pühendumist,
sest igavene armastus ongi suur väljakutse.
Tahaksin laulda kauni laulu
Tahaksin näidata, et hoolin
Tahaksin tulla su ligi
õrnalt ja mitte rünnates
Tahaksin luua sulle turvalise paiga
keset kiiret argipäeva
Tahaksin jätkata su kõrval
minnes koos läbi nende armupäevade
Jätkata koos sinuga, mu armas
Jätkata kesk' argipäevi
Tahet selleks on, kuid jõudu mitte
Ometi jääme üksteise kõrvale
Üks käsi hoidmas su kätt
ja teine Jeesuse oma
Ja kuigi täna ongi raske,
saab ustavus alati tasutud
Keset kõike seda lugu
koos sinuga ma hetkeks peatun
Oma nõrkusega silmitsi pean seisma
Haavadega, mille elu löönud
Nii me ehitame oma liitu
Las õitsele see lüüa meid
Mu kallis, rõõmuks oled mulle
Su eest ma kiita tahan Jumalat
Jätkata koos sinuga, mu armas
Jätka ka kesk' argipäevi
Tahet selleks on, kuid jõudu mitte
Ometi jääme üksteise kõrvale
Üks käsi hoidmas su kätt
ja teine Jeesuse oma
Ja kuigi täna ongi raske,
saab ustavus alati tasutud
Kui mõelda tagasi ajale, mil te olite u 20-aastased,
siis mida te teadsite pühendumisest?
Mida see teie jaoks tookord tähendas?
Minu jaoks see polnud tookord väga teema,
kuna mul ei olnud pikaajalisi plaane elada ühe inimesega kuni elu lõpuni.
Pühendumine oli tookord veel tagaplaanil,
kuna eelkõige sai otsitud veel oma kohta ja rolli maailmas.
Minu jaoks oli pühendumine pigem kui sünonüüm sõnale "peab"
ja "ahel".
Et kui olen pühendunud,
siis pean ka täitma seda, mida olen lubanud.
Samas, kui üldse tahtsin millelegi pühenduda,
siis selleks oligi paarisuhe.
Kuid mu igatsus oli, et see abielu jääks püsima
kuni surmani.
Sõna "pühendumine" omab teie jaoks täna
kindlasti teistsugust tähendust,
kui lahkame seda pisut hiljem edasi.
Kuid rääkige, millal teid laulatati,
sest te sõlmisite oma abielu siiski altaril.
Olime tundnud üksteist juba päris pikka aega.
Seda eelkõige läbi erinevate harrastuste.
Kuid meie abielu sai sõlmitud 27 aastat tagasi Helsingis.
Räägi, Markku, millised olid tookord teie ühised plaanid elu suhtes?
27 aastat tagasi.
Meie ühine tahe oli muidugi see,
et see, mida me altaril üksteisele lubasime,
et selle lubaduse põhjal me läheme ka edasi,
liikudes läbi elu.
Ehk me mõlemad võtsime abielu väga tõsiselt.
See aga ei tähenda seda, et meil oleks olnud kangesti selge pilt
sellest, kuidas see praktikas välja näeb.
Nii et selles osas oleme aastatega väga palju õppinud.
Millised olid pere planeerimise mõtted?
Mul isiklikult oli väga selge ettekujutus sellest,
et perre peab saama palju lapsi ja kasse
ning meil on oma maja,
kus valitseb tohutu rahu hommikust õhtuni.
Sellele täna tagasi mõeldes, ma näen,
et see oli selline väikese tüdruku unistus.
Kuid väikese tüdruku unelmad purustati üsna kiirelt?
Mis juhtus teie pere planeerimise ja unistustega
ning milliseks kujunes tegelik reaalsus?
Me polnud veel aastatki abielus olnud,
kui meile sündis me esimene laps, kes ei elanud kauem kui vaid 3 päeva.
Otse loomulikult oli tegu oodatud lapsega,
mistõttu kogu see lugu põhjustas tohutut stressi
ja loomulikult suuri küsimärke.
Ehk siis mu unistus suurest hulgast lastest
läks kohe alguses vett vedama.
Teadsin ju küll, et sellised lood on võimalikud,
kuid ma poleks iial arvanud, et minuga midagi sellist juhtub
ja seetõttu ka polnud ma selleks kuidagi valmis.
Taoline tragöödia osutub paljude jaoks ületamatuks
ja nii mõnigi suhe läheb sellise raskuse all lõhki.
Teie pere jäi püsima.
Mis teid aitas, Markku?
Eks ühtpidi aitas see, et olime alles värskelt abiellunud
ja seetõttu olime veel ka omadega armumise faasis.
Seetõttu olime omavahel hästi lähedased.
See tähendas kümneid ja kümneid tunde ning jalutuskäike,
mille käigus vaid rääkisime, rääkisime, rääkisime.
Ehk siis, me rääkisime selle kaotuse lahti,
nii nagu probleemidki,
mida see kaotus meile kummalegi kaasa tõi.
Samas saime palju tuge oma lähedastelt,
kuni mingi hetk olime valmis ise sel teemal rääkima.
Ehk siis sellest ei saanud mingit tabuteemat,
mida oleks maha vaikitud.
Tookord oli valus, kuid teeb see veel endiselt haiget?
Peab tõdema, et vahel tõesti - ka peale 25 aastat,
tõuseb see valu jälle esile.
See on ühtpidi seotud meie isikliku ajalooga,
mille osas me teame,
et see kurb sündmus on osa me isiklikust ajaloost
ja seda ei saa sealt kuidagi ära kustutada.
Samas kogen väga tugevalt,
et kogu see lugu on suuresti lähendanud meid kui paarina.
Lisaks sellele olen selle olukorra kaudu
ammutanud palju jõudu ja teadmisi oma praeguse töö tarvis.
Kuid vahel ikka läheb meel härdaks ja ma mõtlen, mis tunne see oleks,
kui meil lisaks praegustele lastele, oleks veel ka me 25-aastane poeg.
Kuid kui vanad te praegused lapsed on?
Meil on 20-ndates poeg ja tütar ning noorim laps saab peagi 18.
Lisaks sellele 25-eluaasta ringis kaks last.
Kõik täiskasvanud lapsed on maailma eripaigus laiali
ja noorim siis veel kodus.
Mainisid, et see kogemus on sind palju su töös aidanud -
sa töötad ämmaemandana ja viibid sageli sünnitustubades.
Olles käinud läbi sellest raskest kogemusest,
siis milline oleks teie nõuanne neile noortele emadele-isadele,
kes kaotavad kohe peale sündi oma kaua igatsetud lapse?
Sellises olukorras aitab ja kergendab palju avatus.
Võimalus ja koht rääkida sellest just siis, kui selleks vajadus tekkib.
Lisaks sellele nii tugivõrgustiku kui inimeste olemasolu tervikuna,
kes jaksaksid ikka ja jälle kuulda seda sama juttu,
kui sa nendega jagada tahad.
Taoliste inimeste ja kogukondadega
on äärmiselt oluline pidada sidet,
leidest neilt tuge ja jõudu just siis, kui seda tarvis.
Oluline on ka see,
et kumbki osapool ei hakkaks teist süüdistama.
See on esimene tingimus,
et saaks hakata asja arutama õigetelt alustelt.
Teine oluline asi on anda nii endale kui oma kaasale ruumi
kogeda seda kaotust omal moel.
Selleks pole mingeid kindlaid viise.
Meiegi elasime seda kaotust läbi väga erineval moel.
See, kuniks me jõudsime punkti, kus pidada seda teemat nö lõpetatuks
ja kus me kogesime, et suudame elada selle kaotusega,
see protsess oli erineva pikkusega me jaoks.
Seetõttu on oluline mõista,
et me vajame ka eraldi aega enda jaoks;
aega, kus olla ehk isegi täitsa üksi,
et jõuda iseendas selgusele ja rahuni.
See kriis oli tookord
ja rõõm on näha, et te olete sellest välja tulnud.
Kuid on see olnud te ainuke kriis elus?
Nii nagu igal perel,
nii on ka meil olnud omad raskused laste teismeeaga seoses jne.
Nii need olukorrad kui ka lapsed ise on meid palju kasvatanud,
nii et see on olnud üks etapp elus, mis on pannud proovile ka me suhte.
Peale kogu seda lapse kaotust
oli endagi jaoks üsna suur üllatus märgata,
et oma nö kasvataja rollis võid sattuda väga kitsa koha peale.
Kohta, kus jõud ja tarkus on enam-vähem viimse piiri peal.
Nii et kui ma peale lapse kaotust olin arvanud,
et me suudame peale seda tulla toime ükskõik, millega,
siis peab tunnistama,
et elu on viinud peale sedagi
väga tõsiste olukordade ja küsimuste piirini.
Kuidas Jumal on teid keset neid torme aidanud?
Pole kahtlustki,
et kui Jumal poleks olnud elav ja reaalne me peres,
oleks see kõige esimene sündmus - esiklapse kaotus,
saatnud meid ikka pikaks ajaks üksteisest eemale.
Oleksime jäänud üksi kurvastama ja sellest kõigest üksi läbi läinud.
Kui aga abielupaar tugineb ühistele tõekspidamistele,
siis see on väga tugevaks ja kandvaks aluseks
keset elus ette tulevaid raskusi.
Te otsustasite mingil hetkel
osaleda hästi tuntud kristlikul abielukursusel "Lähme edasi"
Miks te, Markku, sinna läksite?
No eelkõige ikka uudishimust, et mida sel kursusel meile pakkuda on
mitte seetõttu, et oleksime omadega kriisis olnud.
Ehk siis, tegu polnud mingi kriisi-teraapiaga,
vaid nädalavahetusega,
mille käigus saada veelgi lähedasemaks.
Mida te sealt saite?
Lisavahendeid ühisteks aruteludeks
ja oskuse suhelda ning rääkida nii headest kui halbadest asjadest.
Tulles tagasi selle pühendumise teema juurde,
siis mis see pühendumine on?
Mida see endast kujutab?
Kui ma algul arvasin, et see on midagi ahistavat;
et kui olen lubanud
järgneda oma mehele nii heas kui halvas,
otsekui hai järgneb laevale,
siis tänaseks on see sõna omandanud oluliselt rikkama tähenduse.
Kui mõtlen meie üksteisele pühendumise peale,
siis see tähendab seda,
et ma ise naudin oma olemasolu nii naisena kui Markku abikaasana;
ma tunnen rõõmu Markkust kui oma mehest
ja sellest kindlustundest, mis mul täna on,
et me läheme üheskoos edasi.
Ma ei arvagi, et kogu edasine tee saab olema vaid kerge,
kuid kogu see rikkalikkus, mida see endas kätkeb, on eriline.
Ma näen pühendumist ühtpidi kui otsusena,
kuid otsusena, mis on tehtud vabatahtlikult ja omast tahtest.
See aga tähendab seda, et kui olemegi üksteisele pühendunud,
võime tõsta esile ka raskeid teemasid
ja arutleda nende üle ilma hirmuta,
et kui toodki midagi negatiivset esile - kasvõi midagi oma abikaasa kohta,
siis see ei tähenda kohe võimalust, et sulle näidatakse ust.
Pigem tähendab see julgust näha teises ka neid halvemaid külgi
ja omada võimalust neist rääkida,
ilma hirmuta, et teine su seepeale kohe maha jätab.
Kõik see tähendab aga ka isiklikku pühendumist sellele,
et viia oma suhet edasi.
Avatus ja ausus on kindlasti need võtmesõnad,
mis selle kõigega kaasas käivad.
Mida sa, Riitta, teed sellist, et panna Markku end hästi tundma?
Kuidas see teie argipäevas välja näeb?
Nojaa...
Ütleme nii, et need päevad, mis on seotud töiste tegemistega,
need võtavad päris palju aega.
Minu ja Markku tööajad ei ühti tihti, nii et sellist ühist vaba aega on harva.
Kuid nendel aegadel, mis meile on koos antud,
püüan omalt poolt anda oma parima, et meil mõlemal oleks hea.
Kui me varem ei tülitsenud kunagi neil aegadel,
et me liit püsiks harmoonilisena,
siis nüüd tahan olla eelkõige aus ja avatud
ning usun, et see on parim, mida teise heaks teha saan.
Aga mida sina, Markku, teed?
Pean kõige olulisemaks seda,
et eelkõige vaimne ja hingeline heaolu oleksid tagatud
ja selle eest püüan ka hoolt kanda.
Muudel välistel asjadel on ka oma koht,
kuid need pole üldse mitte kõige olulisemad.
Usun, et abielule lisavad vürtsi ka teatud üllatuslikud momendid.
Mulle meeldib valmistada Riittale väikseid üllatusi,
mis omakorda on tõestanud, et see ehitab meid mõlemaid üles.
Siinkohal ei saa nüüd küll palumata jätta,
et tooksid mõne näite taolise üllatuse kohta.
No saadad näiteks naisele sõnumi:
"Kohtume täna k 18.00 raudteejaamas. Riietus: pidulik."
Ei midagi keerulist!
Siis aga viid naise restorani, kus naudite head toitu ja üksteist.
Tähendab see näiteks seda,
et naased oma pikalt Venemaa reisilt päev varem ja kutsud ta õhtusöögile?
No seda pole ma veel jõudnud teha,
kuid eks sõnumeid saa saata igalt poolt.
Loomulikult.
Millise valdkonna, oskuse või rõõmu valmistamise eest
annaksid Markkule viie?
Neid väikesi asju, mis omavad suurt kaalu,
on Markkus tohutult palju.
Kuid tõstaksin esile minu märkamise just sellisena nagu ma olen.
Mul on võimalus olla mina ise
ning samas võin täiega kogeda,
kuidas Markku armastab mind ja minust hoolib.
Markku, mille eest sa oma naisele viie annaksid?
Vankumatuse eest.
Et siis, kõik need erilised hetked, mis kingivad kauneid mälestusi,
on veel lisaboonus,
kuid eelkõige just see pikaajaline pühendumine
meie suhtele ja selle eest seismine,
on Riitta kõige parem osa.
Õnnistatud pühendumist teile!
Täname!
Üks käsi hoidmas su kätt
ja teine Jeesuse oma
Ja kuigi täna ongi raske,
saab ustavus alati tasutud
Palvetagem veel üheskoos.
Armas Taevane Isa,
me täname Sind elu anni eest.
Täname Sind, et oled pühendanud end meile.
Täname Sind, et oled loonud abielu kui võimaluse pühendumiseks;
et me inimestena võime leida enda kõrvale teise inimese,
kellele pühendada end kogu eluks.
Palume, et õnnistaksid me abielusid nii,
et julgeksime siduda end üksteisega.
Aita meil mõista, et suurim kingitus on see,
et Sina oled meie elu alus ja vundament,
kelle abil me võime siduda ja pühendada end.
Issand, me ise ei oska elada teistega koos kui abikaasad.
Me oleme tahumatud ja ebatäiuslikud inimesed,
kuid tänu Sulle, et armastad ebatäiuslikke inimesi,
nii et üks tahumatu liit ühes tahumatute inimestega
võiks siiski särada kaunisti.
Tahame eriliselt õnnistada oma peresid-suguvõsasid
ning inimesi, kes tulevad sealt kaudu meie ellu
ja mõjutavad meid.
Me õnnistame ämmasid ja miniaid ning nende vahelisi pingeid.
Ole meile armuline, Issand
ja õpeta meid elama ka meie laiema pereringi keskel,
et nad võiks olla meie jõuallikaks.
Täname Sind, Issand, kõigi oma lähedaste eest me ümber.
Täname Sind oma abikaasade ja laste eest, kui oled neid kinkinud.
Täname oma vanemate ja suguvõsade eest.
Täname ka meie erinevuste eest.
Las kõik me elus olev pöörduda meile õnnistuseks.
Palume seda kõike Sinu nimel, aamen.
Tõlge: Anne-Ly Raukas