IGAVIKULISED LOOD
Tere jälle kuulama igavikulisi lugusid!
Ma olen Joonatan ja tema on mu isa Kari.
Nüüd ta loeb meile.
Poiss, kes magas koguduse koosolekul
See sündmus leidis aset Troases, Väike-Aasia rannikulinnas.
Paulus oli äsja tulnud Kreekast, kus ta käis jüngreid julgustamas.
Troases viibis ta nädal aega sealsete kristlaste seltsis.
Siis ühel korral, kui oli nädala esimene päev,
pidas ta koosolekut ühe maja kolmanda korruse saalis.
Sel päeval vana misjonär oli pidanud jutlust ka hommikul
ja arvatavasti ka hingamispäeva pärastlõunal.
Ning siis, nädala esimesel päeval, mis tollel ajal sai
alguse laupäeva õhtul, pidas ta veel ühe koosoleku,
et enne hommikust teeleminekut leiba murda.
Keegi ei tea, millal koosolek täpselt algas.
Aga me teame, millal see pooleli jäi ja millal see viimaks lõppes.
Paulusel oli nii paljust rääkida, et ta pikendas oma kõnet keskööni.
Meile pole teada, kui mitmed tukkusid selle pika koosoleku ajal,
aga selle poisi nimi, kes seal raskelt magama jäi, ei unune iial.
Eutühhos istus aknalaual ja kui Paulus pikalt arutles,
jäi poiss sügavalt magama. Ning kuna aken oli lahti, kukkus ta
magades kolmandalt korruselt alla. Kostis vaid tugev prantsatus.
Seejärel hakkasid kõik sagima. Keegi ei märganud enam Paulust.
Naised hakkasid kisendama
ja mehed tormasid välja, et näha mis poisiga oli juhtunud.
Kõik olid nüüd virged ja ärkvel ning levitasid teavet:
"Eutühhos kukkus aknast alla ja suri!"
Laternatule valgel nähti, kuhu poiss oli kukkunud
ning sinna hakkas kohe rahvast kogunema.
Hämaras polnud kerge olukorrale hinnangut anda.
Lõpuks jõudis ka Paulus alla poisi juurde.
Ta laskus poisi kõrvale põlvili ja haaras ta oma embusesse.
Ka Eliisa oli aastate eest teinud nõnda suunemlanna surnud pojaga.
Mõne hetke pärast tõusis Paulus jälle püsti ja ütles:
"Ärge käratsege, tal on hing sees!"
Kõik imestasid suuresti, kuna nad ei suutnud seda mõista.
Kuid polnud ka mingit põhjust kahelda Pauluse sõnades.
Osad koguduse liikmed tõstsid poisi maast üles ja viisid ta koju.
See pakkus kõigile suut lohutust.
Oleks võinud arvata, et sellega koosolek lõppes, aga Piibel ütleb:
"Siis läks Paulus jälle üles ja murdis leiba ja sõi
ning kõneles kaua, kuni koiduni. Siis asus ta teele."
Pole teada, mis Eutühhosest peale seda sai, aga kui ta suuremaks
kasvas, rääkisid ta sõbrad talle tollest erilisest ööst.
Ja ta kahetses seda alati.
See oli õnnistatuim öö Troase ajaloos, tema aga ei teadnud
sellest midagi, kuna oli selle maha maganud.
Kirikus ega teistel koosolekutel pole seega soovitatav magada!
Jutlus trepiastmel
Apostel Paulus oli väga tarmukas ja tema teovõime oli ihaldusvääne.
Peale seda, kui ta oli öö läbi Sõna kuulutanud,
läks ta jalgsi Assosesse, kuhu oli 30 km.
Ta sõbrad lubasid talle laevaga sinna vastu tulla,
et koos edasi purjetada.
See oli tubli pühapäeva- hommikune jalutuskäik.
Ja kui Paulus lõpuks Assosesse jõudis, oli laev juba ootamas.
See oli väike alus, mis purjetas ainult rannikuvetes linnast linna.
Kui nad Mileetosesse saabusid,
saatis Paulus Efesose kogudusevanematele sõna,
et ka nemad sinna tuleksid.
Nad tulid meelsasti ning veetsid seejärel mitu tundi koos.
Olles kindel, et ta enam seda sama teekonda ei läbi,
andis Paulus neile häid nõuandeid.
Ning siis andis ta nad Jumala ja Tema armusõna hooleks.
Ja lõpuks palvetasid nad kõik koos.
Piiblis öeldakse: "Siis puhkesid kõik valjusti nutma
ja kallistasid Paulust ning andsid talle suud."
Kõige rohkem tegi neile haiget see, et nad ei näe teda enam kunagi.
Kui laev sadamast väljus, lehvitas Paulus kõigile hüvastijätuks.
Võime ette kujutada, kuidas pisarad tõusid ta sõprade silmadesse,
kui ta hüüdis neile: "Hüvasti, hüvasti! Jumal õnnistagu teid!"
Siis puhus tuul purjedesse ning laev, käändudes neeme
taha, kadus peagi silmapiirilt.
Mõne päeva pärast randusid reisi- kaaslased Tüüroses.
Seal nad viibisid nädal aega kohaliku koguduse külalistena.
Ja kui nad nädala pärast lahkusid, tulid koguduse liikmed neid koos
naiste ja lastega saatma. Mere ääres kõik laskusid põlvili
ja palvetasid ning jätsid jumalaga.
Lahkumineku hetked olid alati väga liigutavad.
Eriti aga siis, kui ta jättis lastega kättpidi hüvasti.
Pisarsilmil kurvastasid nad selle üle, et ei näe teda enam kunagi.
Vahemaa Tüürosest Kaisareasesse oli üsna lühike.
Seal Paulus ja ta sõbrad maabusid ning viibisid üpris pikka aega.
Seejärel jätkasid nad oma teekonda Jerusalemma,
kus koguduse vanemad nad soojalt vastu võtsid.
Paulus kirjeldas neile üksikasjalikult,
mida Jumal tema teenimise läbi oli paganate seas teinud.
Kui nad ta ära olid kuulanud, ülistasid nad Jumalat.
Peale seda läks Paulus templisse.
Ta tundis rõõmu nähes jälle seda vana ja tuttavat ehitist.
Seal tuli talle kodune tunne liikudes inimeste seas,
kes olid tulnud nelipühi veetma.
Tema harras soov oli, et kõik need tuhanded inimesed
võtaksid vastu Jeesuse kui Vabastaja.
Ning ta mõtles kurbusega, et siin linnas on ikka veel
liiga palju neid, kes keelduvad kuulamast evangeeliumi sõnumit.
Olgugi, et just siin samas linnas
laskus Püha Vaim 25 aastat tagasi jüngrite peale.
Äkitselt sattus ta kokku selliste juutidega,
kes teadsid teda juba Väike-Aasia aegadest
ning kes olid tema töö seal hukka mõistnud.
Ja ka seekord tekkisid vastuolud.
"Israeli mehed, aidake! See ongi see inimene, kes
kõigis paigus õpetab meie rahva ja Seaduse ja selle paiga vastu.
Ja nüüd on ta kreeklasedki toonud pühakotta
ja rüvetanud selle püha paiga!"
See oli täiesti asjatu süüdistus.
Kuid sellegipoolest tekkisid rahutused.
Nad haarasid Paulusest kinni ja vedasid ta pühakojast välja
ning uksed lukustati otsekohe.
Ka väljaspool templi piirkonda kogunes rahvas teda laimama.
Nad olid valmis teda isegi lööma.
Ja ilmselt oleksid nad Pauluse äragi tapnud,
kuid õnneks kohale saabus Rooma väeosa ning rahutused suruti alla.
"Mis siin toimub?" küsis ülempea- lik. "Miks te lööte seda meest?"
Aga rahva hulgast karjusid ühed ühte, teised teist.
Mistõttu ülempealik arvas, et Paulus on mingi suurem kurjategija.
Ta käskis Pauluse ahelaisse panna ning seejärel kindlusesse viia.
Teel sinna, püüdis Paulus ülem- pealikule olukorda selgitada.
"Kas sa ei olegi siis roimarite jõugu pealik?", küsis ülempealik.
Paulus vastas talle: "Mitte sugugi, mina olen juut Tarsosest,
kuulsa Kiliikia linna kodanik. Ma palun, luba mul rahvale kõnelda!"
Ülempealik nõustus, sest talle avaldasid mõju
Pauluse haritud kõneviis ja viisakas käitumine.
Siis astus Paulus trepiastmeile ning viipas rahvale käega.
Nüüd, kui sündmused olid saanud uue pöörde,
jäi rahvas hämmastusest vait.
Nad ootasid, mida see käeraudades mees neile ütleb.
"Mehed, vennad ja isad!", hüüdis ta neile nende omas keeles:
"Kuulake nüüd, mida ma teile enese kaitseks räägin!"
Seejärel jutustas ta neile peaaegu terve oma eluloo -
alates sünnist kuni usku pöördumiseni Damaskuse teel.
Kõik kuulasid teda rahulikult, kuni ta mainis,
et Jumal on saatnud teda paganatele evangeeliumi kuulutama.
See oli mõnede kuulajate meelest juba liiast.
"Hukka niisugune ära maa pealt!", kisendasid nad.
Nad viskasid rõivaid ning loopisid tolmu vastu taevast,
Selle lärmi sees ei kuulnud keegi enam Pauluse häält.
Ülempealik kartis, et olukord muutub jälle rahutks ja ta käskis
Pauluse uuesti kindlusse viia. Seejärel kamandas ta, et teda
tuleb piitsa varal üle kuulata.
"Kas teie tohite Rooma kodanikku piitsaga peksta
ja pealegi ilma kohtuotsuseta?" küsis Paulus ülemalt.
Kui pealik seda kuulis, läks ta ja teatas ülempealikule:
"Vaata ette, mida sa teed! See mees on ju Rooma kodanik."
Siis tuli ülempealik Pauluse juurde ning küsis:
"Ütle mulle, kas sa oled Rooma kodanik?"
"Olen küll." vastas Paulus. Mispeale ülempealik ütles:
"Mina olen endale Rooma kodakond- suse hankinud suure raha eest."
Paulus ütles: "Ent mina olen sellesse sündinud." Siis jätsid
ülekuulajad ta rahule ning järg- misel päeval Paulus lasti vabaks.
Poiss, kes teadis saladust
Järgmisel päeval kutsus ülempealik kokku Suurkohtu
ja kõik ülempreestrid, et kuulata ära Pauluse enesekaitsekõne.
See koosolek kujunes väga tormiliseks.
Peaaegu kohe peale seda kui Paulus oli oma kõne alustanud,
hakkati käratsema. Mõned olid tema poolt, teised aga vastu.
Ruumis tekkis suur lärm.
Lõpuks hakkas ülempealik kartma,
et nad rebivad Pauluse lõhki ning käskis sõjaväel alla minna,
et Paulus nende keskelt ära võtta ja kindlusse viia.
Nii päästsid roomlased jälle Pauluse elu.
Sellegipoolest oli ta masendunud, sest oli käest lasknud
hea võimaluse tunnistada Issandast juudi ülematele.
Kuid Jeesus teadis, et ta oli andnud endast parima.
Ning järgmisel ööl seisis Issand ta juures ning ütles:
"Ole julge! Nagu sa minust oled tunnistanud Jeruusalemmas,
nõnda pead sa tunnistama ka Roomas!"
See virgutas ta hinge, sest ta oli alati tahtnud Roomat näha.
Ning lisaks sai ta kindlustunde, et surmaoht on välistatud -
vähemalt nii kauaks kuni uni täide läheb.
Mõne aja pärast koputas keegi poiss kindluse uksele
ja palus Paulusega kokku saada.
Poiss ütles: "Ta on mu onu ja mul on talle teade."
Poiss oli tõepoolest Pauluse õepoeg.
"Mis sul on mulle teatada?" küsis Paulus.
Ja poiss rääkis talle innuga, et on kuulnud vandenõust,
mille kohaselt Paulus tapetakse. Nelikümmend meest oli vandunud,
et nad ei söö ega joo enne kui nad on tapnud Pauluse.
Nad olid nõudnud, et Paulus toodaks jälle Suurkohtu ette.
Nende plaaniks oli, et teel sinna nad mõrvavad Pauluse.
"Ole sa tänatud selle teate eest,
mine räägi sellest nüüd ka ülempealikule." ütles Paulus.
"Olgu nii.", vastas poiss. Ta oli valmis päästma oma onu elu.
Poiss läkski kohe ülempealikule uudist teatama.
"Ära räägi kellelegi, mida sa mulle rääkisid." keelas ülempealik.
Siis kutsus ta enese juurde kaks pealikut ning ütles:
"Pange valmis kakssada sõdurit, seitsekümmend ratsanikku
ja kakssada piigimeest Kaisareasse minekuks.
Ta tuleb tervelt maavalitseja Feeliksi ette viia."
See oli uhke saatjaskond ühe ainukese misjonäri saatmiseks,
kuid ülempealik tahtis kindel olla, et Paulus jõuab tervelt kohale.
Kohe kui pimedaks läks, asusid sõdurid teele.
Kui nad hobustega Jerusalemma väravatest välja traavisid,
ei uskunud keegi, et ratsanik sõdurite keskel oli apostel Paulus.
Ainuke, kes seda kahtlustada võis, oli Pauluse õepoeg.
Ta arvatavasti muigas mõeldes nende neljakümne mehe peale,
kes vandusid, et tapavad Pauluse.
Sest juhul, kui nad jäävad oma vandele truuks,
ootab neid ees pikk nälgimine.
Aitäh, et olite jälle meiega! Nägemiseni järgmisel korral!