IGAVIKULISED LOOD
Tere tulemast kuulama jälle igavikulisi lugusid.
Mina olen Kari ja minu kõrval istub Joonatan.
- Tere jälle! Millise looga me täna alustame?
Suur vaidlus lahendatakse
Kui Paulus leidis Barnabase, läksid nad järgmisel päeval Derbe linna.
Töödates seal mõnda aega, naasesid nad Lüstrasse,
sealt Ikoonioni ja siis tagasi Pisiidia-Antiookiasse.
Kõikides nendes linnades kohtusid nad paljude uute jüngritega. Nad
julgustasid neid jääma usus püsima. Ja seletasid neile, et Jumala riiki
pääseb paljude viletsuste kaudu.
Nad valisid igas koguduses vanemad ning palvetasid koos nendega.
Seejärel saabusid nad Pergesse ja sealt edasi sadamalinna Ataaliasse,
kust edasi teekond jätkus purjeta- des Süüriasse, Antiookiasse-
tagasi oma teekonna algusesse.
Seal ootas neid südamlik vastuvõtt.
Terve kogudus tuli nende reisimuljeid kuulama.
Kõik, kes olid neile mõne kuu eest hüvastijätuks lehvitanud,
tulid nüüd innuga kuulama jutus- tusi Jumala suurtest tegudest.
Sellest, kuidas Ta oli avanud paganatele usu uksed.
Nad olid rännanud kokku peaaegu 3900 km.
Tolle aja kohta oli see väga vaevarikas teekond,
aga nüüd oli neil millest rääkida.
Rahvas kuulas vaimustusega, kui nad rääkisid Sergius Paulusest ja
Elümasest ning Lüstra mehest, kellel olid vigased jalad.
Ja kuidas oli arvatud, et Paulus ja Barnabas olid jumalad.
Ning sellest kuidas Paulust oli kividega visatud ja surnuks peetud,
kuid seejärel oli ta püsti tõusnud ja linna kõndinud.
Parim uudis oli aga see, et evangeeliumi kuulutamine
oli kõikjal imelisel viisil elusid muutnud.
See puudutas ühtviisi juutide ja paganate südameid.
Tänu sellele nii mõnigi laps, kes kuulas neid lugusid,
tahtis suurena misjonäriks saada.
Peagi asusid Paulus ja Barnabas teele Jerusalemma,
et rääkida reisikogemustest ka sealsetele usklikele.
Teel sinna peatusid nad kogudustele jutustama paganate pöördumisest.
See sõnum valmistas suurt rõõmu kõigile vendadele.
Jeruusalemma saabudes ootas neid koguduse poolt soe vastuvõtt.
Nad rääkisid rahvale, kuidas Jumal oli nende kaudu imetegusid teinud.
Paraku kõigile kuulajatele ei meeldinud nende reisimuljed.
Mõned olid arvamusel, et paganad pidid enne kristlaseks saamist
täitma juutide kombel kõiki Moosese seadusi.
Paulus aga kostis: "See pole üldsegi nii!
"Kristus ei nõua midagi sellist oma jüngritelt!"
Need kaks erinevat nägemust tekitasid suure vaidluse.
Kutsuti kokku apostlid ja vanemad, et seda kõike arutada.
See oli Kristliku koguduse esimene nõupidamine.
Nõupidamise juhatajaks oli Jaakobus.
Ta laskis kõigil koosviibijatel vabalt oma arvamust avaldada.
Siis aga tõusis Peetrus rääkima. Ta tuletas kõigile meelde,
et Jumal on andnud Püha Vaimu võrdselt juutidele ja paganatele.
Jumal ei ole teinud mingit vahet nende vahel. Ta lisas:
"Me usume et oleme päästetud Issanda armu läbi, nagu nemadki."
Seejärel Barnabas ja Paulus jutustasid,
kui palju tunnustähti ja imetegusid Jumal oli nende kaudu teinud.
Kui nad lõpetasid oma kõne, tegi Jaakobus kõigest kokkuvõtte.
Ta ütles: "Mina otsustan, et paganatele,
kes pöörduvad Jumala poole, ei tohi raskusi valmistada.
Neile tuleb kirja teel teada anda, et nad hoiduksid ebajumalate
rüvedusest ja pilastusest ning lämbunud loomadest ja verest."
Kiri kirjutati valmis ja see saadeti kogudustele edasi.
See oli suur edusamm, mis avas kõigile Kristliku koguduse uksed.
Nüüd said kõik maailma rahvused teada, et nad on teretulnud.
Koguduse liikmeks saamine ja Jumala armastus
olid nüüd mõlemad vabalt kättesaadavad.
Laulud vangikongis
Mõne aja pärast, kui Barnabas ja Paulus olid Antiookiasse naasenud,
tekkis neil soov külastada endi rajatuid kogudusi Väike-Aasias.
Paulus ütles Barnabasele: "Läki vaatama vendi kõikides linnades,
kus oleme kuulutanud Issanda sõna.
Vaatame, kuidas nende käsi käib."
Ja Barnabas oli hea meelega nõus.
Ta oleks tahtnud võtta kaasa Jo- hannes Markuse, kes oli tema nõbu
ja kes oli ka varem nendega kaasas olnud.
Aga Paulus oli vastu. Ta ütles: "Seda poissi ma kaasa ei taha.
Piisab sellest, et ta eelmisel korral ehmatas ja koju jooksis."
Barnabas aga tahtis anda poisile uue võimaluse.
Kuid Paulus jäi oma arvamuse juurde.
Tekkis nii suur vaidlus, et nende teed läksid lahku.
Sellest oli väga kahju, sest kogudused ootasid
uusi kohtumisi nende mõlemaga.
Barnabas purjetas Küprosele võttes oma nõbu Markuse enesega kaasa.
Paulus aga valis uueks reisikaaslaseks Siilase.
Nad rändasid läbi Süüria-ja Kiliikiamaa, kinnitades kogudusi.
Selgus, et ka Barnabase valik reisikaaslase suhtes oli õige.
Johannes Markus osutus väga heaks ja ustavaks töötegijaks.
Hilisematel aastatel isegi Paulus mainib teda töökaaslasena.
Enne oma surma kirjutas ta,
et Markus oli talle väga oluliseks abiks teenimistöö juures.
Sellest järeldame, kui tähtis on anda noortele teine võimalus.
Teekonnal kogudusest kogudusse Paulus ja Siilas jõudsid Lüstrasse.
Viimati Lüstras visati Paulust kividega ja jäeti virelema.
Nüüd vastuvõtjate hulgas olid eelmisest korrast tuttavad
noor jünger Timoteos, tema ema Eunike ja vanaema Loise.
Jällenägemis rõõm oli suur.
Ka Paulusel oli hea meel, olgugi et teda viimati tagakiusati.
Kui ta poleks sinna linna varem läinud,
poleks ka selle armsa pere liikmed kunagi kristlasteks saanud.
Pauluse sooviks oli evangeeliumi sõna võimalikult kaugele levitada.
Aga alati kui ta plaanis kaugemale rännata, tuli mõni takistus ette.
Ta mõtles ja imestas, mis võis küll olla selle põhjuseks.
Lõpuks ühel ööl sai ta vastuse.
Ta oli Troases, Egeuse mere sadamalinnas,
kust väljus pidevalt laevu Euroopa paljudesse linnadesse.
Öösel nägi ta nägemuse, kus üks makedoonia mees ütles talle:
"Tule meie juurde Makedooniasse ja aita meid!"
Hommikul Paulus rääkis oma nägemusest Siilasele.
Nad olid mõlemad veendunud, et see oli Jumala kutse.
Veel samal päeval läksid nad sada- masse laeva kohti kinni panema.
Nad purjetasid Neapolisesse ja sealt edasi Filippisse.
See oli linn tolles Makedoonia osas, mis oli Rooma koloonia.
Seal jäid nad ootama võimalust, et võita inimesi Kristusele.
Nad kuulsid, et igal hingamispäeval lähevad jumalakartlikud naised
linnaväravast välja jõe äärde, kus oli nende palvepaik.
Ka nemad otsustasid sinna minna, et koos naistega Jumalat teenida.
Nad tutvusid ühe naisega, ta nimi oli Lüüdia ja ta oli purpurimüüja.
Lüüdia avas oma südame Jeesusele ja ta ristiti.
Siis palus ta Paulust ja Siilast: "Tulge minu kotta ja jääge sinna."
Nad võtsid kutse vastu.
Seejärel aga veel üks naine sai päästetud.
Ja sellest sündis suur pahandus.
Ühel päeval kui nad läksid palve- paika, tuli neile vastu orjatar.
Ta hüüdis: "Need mehed on kõigekõrgema Jumala sulased.
Nad kuulutavad teile päästmise teed."
Mõlemad mehed olid imestunud selle tüdruku teadmiste üle.
Aga kui see tüdruk kordas seda sama lauset mitu päeva järjest,
said Paulus ja Siilas aru, et temas oli paha vaim.
Nii see oligi, sest vaimu abiga oskas ta ennustada
ning teenis selle oskusega oma isandatele raha.
Inimesed uskusid, et ta oskab mõt- teid lugeda ja tulevikku ennustada.
Paulus peatas tüdruku ja ütles vaimule:
"Ma käsin sind Jeesuse Kristuse nimel: mine temast välja!"
Vaim kuuletus ja läks tüdrukust välja. Samas tüdruk tuli
mõistusele ning tänas Jumalat oma vabastamise eest.
Tema isandatele polnud see aga mõistagi meelt mööda.
Nad olid vihased, sest nende kasulootus oli kustunud.
Nad viisid Pauluse ja Siilase võimukandjate ette ja ütlesid:
"Need inimesed tekitavad meie linnas segadust ja
kuulutavad kombeid, mis solvavad Rooma rahvast."
Asja üle ei juureldud pikemalt.
Paulusele ja Siilasele ei antud mingit võimalust ennast kaitsta.
Peagi kogu rahvahulk tõusis nende vastu.
Võimukandjad mõistsid nad süüdi. Neid kästi peksta ja vangi heita.
Seejärel pekstigi neid avalikult keppidega ja viidi vangi.
Nad heideti sisemisse vangikongi ja nende jalad pandi pakku.
Kuid Paulus ja Siilas ei andnud alla.
Nad oleksid võinud küsida: "Kuidas on võimalik,
et Jumal lasi meid vangi panna, me tegime ju Tema tööd?"
Aga nad ei küsinud.
Olgugi, et nende seljad olid kepihoopidest valusad ja verised,
nad palvetasid ja laulsid ülistuslaule.
Nende õndsad hääled äratasid teiste vangide seas imestust.
Keegi polnud varem midagi sellist kuulnud.
Kuidas on võimalik, et nad ei kurda vaid aina tänavad ja ülistavad.
Nad olid tõesti imelised mehed.
Ka Jumal armastas neid väga palju.
Isegi nii palju, et pani maa värisema nende vabanemiseks.
Haavade pesija
Keskööl, kui Paulus ja Siilas veel laulsid, toimus suur
maavärisemine. Vangihoone alused vappusid.
Kõik uksed avanesid ja kõikide köidikud pääsesid valla.
Vangivalvur ärkas unest ja tormas vaatama, mis oli juhtunud.
Oli väga pime ja oli raske midagi näha.
Kuid ta märkas, et vangla uksed olid pärani lahti.
Ta järeldas, et kõik on põgenenud ning kartis nüüd vastutust.
Ta tõmbas oma mõõga ja tahtis end tappa.
Paulus aga hüüdis: "Ära tee enesele kurja, sest me kõik oleme siin!"
Vangivalvur tahtis valgust. Ta hüüdis: "Tooge mulle tuld!"
Ja teener tõi talle joostes tõrviku.
Seejärel valvur läks sisemisse vangikongi.
Seal laskus ta põlvili Pauluse ja Siilase ette maha.
Ta oli aru saanud, et need mehed ei saanud süüdi olla.
Ta mõistis ka seda, et neil meestel oli midagi, mida temal ei olnud.
Hingerahu, mille järele ta igatses, aga mida ta polnud kunagi kogenud.
Kui valvur juhatas neid kongist välja, küsis ta:
"Isandad, mis ma pean tegema, et pääseda?"
Oli kummaline, et vangivalvur esitas sellise küsimuse vangidele.
Aga Paulus vastas talle meelsasti.
Samas tekkis talle hea võimalus kuulutada evangeeliumi sõna.
"Usu Issandasse Jeesusesse, siis pääsed sina ja su pere!"
Kuna see mees polnud kunagi varem Jeesusest midagi kuulnud,
kutsus ta Pauluse ja Siilase enda juurde, et rohkem teada saada.
Need kaks aga nägid väga viletsad välja.
Nende riided olid räbalad, seljad verised ja habemed ajamata.
Vangivalvur aitas neil oma rõivaid korrastada.
Samal ajal Paulus ja Siilas rääkisid talle Jeesusest.
Siis pesi ta nende haavad.
Ta tahtis kuidagi nende heade meeste kannatusi kergemaks muuta.
Võtkem õppust sellest loost.
Kui haavame kedagi sõnadega või tegudega,
ei piisa üksnes vabandamisest.
Me peame pesema haavad ja aitama haavatut paranema.
Lapsed haavavad vahest liiga kergesti üksteist.
Kuid haavade pesemine ei ole neile sama loomulik.
Koolis võib koguni terve kamp narrida ühte last.
Narrijad ei mõtle selle peale, kui sügavalt nad teisi haavavad.
Ega tule selle pealegi, et neid haavu parandada. Vahel võime ka
kodus üksteist solvata, tehes haiget väikesele vennale või õele.
Tänapäeval vajaksime me palju rohkem haavade pesijaid.
Neid vajatakse ka sinu kogududes, koolis ja kodus.
Hommikul kui valgeks läks, ristiti vangivalvur ja kõik ta omaksed.
See oli väga sündmusterohke öö.
See algas kepihoopidega ja lõppes ristimisega.
Ja sinna vahele mahtus ka võimas maavärisemine.
Siis tulid kohtuteenrid teatama, et Paulus ja Siilas on vabaks lastud.
Paulus aga vastas neile:
"Nad on meid avalikult peksnud ilma kohut mõistmata,
ent meie oleme Rooma kodanikud.
Nad on meid vangi heitnud ja ajavad nüüd meid salaja välja?!
Nii see ikka ei lähe! Tulgu nad ise ja viigu meid välja!"
Nüüd lõid võimukandjad kartma.
Kuna Rooma kodaniku selline väär- kohtlemine oli üsna suur kuritegu.
Nad tulid ruttu vabandust paluma ja tõid nad vanglast välja.
Seejärel palusid võimukandjad neid linnast lahkuma.
Siilas ja Paulus andsid neile küll andeks,
aga Filippist lahkumisega nad ei kiirustanud.
Vanglast tulles kohtusid nad kõige- pealt Lüüdiaga ja teiste usklikega.
Siis jätkasid nad oma teekonda, mis viis neid Tessaloonikasse.
Seal ootasid neid järjekordsed põnevad kogemused.
Suured tänud, et olid meiega!
Kõike head sulle ja su perele!
Nägemiseni!