Mäletan vestlust emaga.
Ta palus, et läheksin vara magama, et saaksin hea une.
"Miks peaksin minema magama, et saada hea une?"
"Selleks, et saaksid hommikul värskena üles tõusta
ning et sul läheks koolis hästi."
"Miks peaks mul koolis hästi minema?"
"Selleks, et saaksid heasse kolledžisse."
"Miks peaksin minema heasse kolledžisse?"
"Selleks, et saaksid hea töö."
"Miks on mul vaja head tööd?"
"Selleks, et sul oleks pere, maja ja head asjad elus."
"Olgu. Kui mul on kõik need, siis mis edasi?"
"Siis on kõik." ütles ta.
"Kas see ongi kõik?" küsisin.
Olin juudist ema ainus laps.
Tundsin, et olen maailma naba ning kõik keerleb minu ümber.
Kui maailm ei keerelnud minu ümber, oli see mulle suureks šokiks.
Tahtsin, et kõik keerleks mu ümber.
Otsisin tunnustust, tuge ja poolehoidu kõigilt teistelt,
justkui kõik keerleb mu ümber, sest olen kui maailma keskpunkt.
Käisin erakoolis, kus õppisime ka Jeesuse elust.
Mulle ei meeldinud Jeesus,
kuid tahtsin kuulda enda rabilt, miks me ei usu Jeesusesse.
Rabi selgitas mulle, et Ta ei saa olla Messias,
sest kui Messias tuleb, toob ta rahu ja Jeesus oli maa peal käinud,
kuid siin ei ole rahu, ei saa Ta olla Messias.
See vastus andis mulle ligi seitsmeks aastaks rahu,
kuna see oli loogiline.
Kolledžis sai minust teoreetiline marksist.
Uskusin, et maailm vajab radikaalset ühiskondlikku muutust.
Selle asemel, et inimesed konkureerivad turul
võiks valitsus luua võrdse mängumaa
ja kõigile võrdsed tulemused, et vabaneda võistlushimust
ja vaenulikest suhetest, mida nägin kõikjal kultuuris.
Mõtlesin, et kui suudaksime teha üksteisega koostööd,
võiksime luua parema maailma.
Soovisin tõsimeeli luua parema maailma.
Pidasin oma elu kutsumuseks ja eesmärgiks
aidata luua inimkonnale paremat maailma.
Ainus probleem mu veendumustes ühiskondlikuks muutuseks
ja parema maailma loomises oli inimeste rikutus.
Nägin mu enda vigu.
Nägin enda elus isekust, uhkust, himu ja ahnust,
samuti ka teiste eludes ning kõikjal maailmas.
Meie, inimestega oli midagi pöördumatult valesti,
mistõttu muutus sotsiaalsüsteemis ei muudaks tegelikult midagi.
Tulemus oleks ikka sama.
Kolledži esimesel aastal koputas keegi mu uksele.
Avasin ukse ja nägin noormeest.
Ta ütles: "Tere, olen Paul.
Tahaksin sulle rääkida isiklikust suhtest Jeesuse Kristusega."
See üllatas mind ja vastasin: "Vabandust, olen juut."
"Pole midagi, Jeesus oli ka."
"Jah, sul on õigus. Tule sisse." vastasin.
Kutsusin ta tuppa ja kutsusin ka mõned juudi sõbrad.
Ta hakkas meile selgitama, miks Jeesus oli juutide Messias.
Kolledžis tekkinud küsimused saatsid mind elus edasi.
Mõistsin, et Jumalata ei ole meil mingit lootust.
See pani mind otsima.
Otsingutes sattusin Jesaja 53. peatükile.
Mäletan, kuidas mõtlesin lugedes: "Mida teeb Jeesus minu Piiblis?"
Olin üllatunud, kui lugesin seda juudi prohvet Jesaja raamatust.
Küsisin: "Miks on Jeesus minu Piiblis?"
Mõtlesin, miks rabid ei rääkinud mulle sellest,
et Messiast on ka teine kuvand kui üksnes rahutoojast
vaid et ta pidi kannatama ning meie eest surema.
Pärast kolledžit töötasin lisaraha saamiseks
öösiti ja nädalavahetustel koššer toitlustajana Bostonis.
Ühel õhtul, 30. aprillil 1980. a
olin koguduses Temple Sinais, Massachusettsis.
Toitlustasin toetajaid.
Minult paluti, et pakiksin kõik kaubikusse,
et teised saaksid koju minna, kuid jääksin seekord maha.
Nõustusin.
Kõik lahkusid.
Naised ja annetuste kogujad jäid veel pühakotta.
Mina jõin väljas kohvi, tõmbasin sigaretti ja mõtlesin elule.
Järsku hakkasid naised sünagoogis palvetama.
Nende palved meenutasid mulle
mu enda otsinguid, võitluseid ja teekonda.
Hakkasin mõtlema juudi ajaloole, kuningas Taavetile ja Jeesusele.
Kas Jeesus on Messias?
Kas on üldse vahet, kes on Messias?
Kas Jeesus on Jumala Poeg?
Kas Jeesus on Jumal või nimetas end Jumalaks?
Kas see tähendas vaid et Ta oli Jumalaga lähedane?
Mis vahet on sel,
mis on Jumala nimi, kui elame õiget elu?
Kõndisin nende mõtetega parkimisplatsil.
Parkla äärde jõudes vaatasin üles.
Minu ees oli järsku valgusekogu, mis võttis mehe kuju.
See mees oli täiesti valguses.
Ta oli risti ees.
Mitte selle peal vaid selle ees ning kõik sädeles mu ees.
Mõni meeter minust, elusuuruses.
Vaatasin kuju ja ütlesin: "Jumal küll, see on Jeesus Kristus!"
Mu käed värisesid.
Pea värises terve kodutee.
Kas ma tõesti nägin seda?
See hirmutas mind nii väga, et otsustasin sellele mitte mõelda.
Järgmistel nädalatel lihtsalt pidutsesin.
Käisin baarides ja püüdsin juhtunut unustada.
Jõin end nädalaid purju, et unustaksin selle kõik.
Ärkasin ühel hommikul..
Elasin tol ajal veel kodus.
Läksin köögist võtma apelsinimahla, kui mu ema esitas mulle küsimuse:
"Rich, mille eest sa põgened?"
Mõistsin, et ma ei olnud maailma keskpunkt.
Jumal oli ja küsimus ei olnud minus vaid Temas
ning kas investeerisin Tema eesmärkidesse enda elus.
Tundsin, et mu elul on eesmärk ja siht.
See oli kaugelt üle selle, mida oleksin suutnud unistada.
Ma ei arvanud, et saan vastuseid.
Ma ei arvanud, et neile küsimustele on vastuseid.
Mõistsin, et Jumal on olemas ning Ta armastab mind.
See armastus teeb mind vabaks armastama ning teenima teisi ja Teda.
Tänaseks olen abielus kauni itaallasest naise, Michelle'ga.
Leidsin, et on õige abielluda naisega,
kes usub Jeesusesse nagu mina mitte abielluda lihtsalt juuditariga.
Meil on kolm imelist poega.
Joshua on 27a, Micah on 26a, Zach 23a.
Nad on kõik jõudnud punkti,
kus on palunud, et Jeesusest saaks nende Messias ja Issand.
Nad elavad Jeesusele ja oleme nende üle uhked.
Õpetan professorina New Yorki linnas magistritudengeid.
Mul on tohutu rõõm jagada mu kogemust,
teekonda ja elu noortega õppimisaldis keskkonnas.
Tõlge: Mailis Lepp