Jag hade uppnått mycket, rest och talat runt om i världen.
Jag lärde mig vetenskapliga metoden.
Analyserade allt jag läste, allt skulle vara logiskt.
Vissa saker gick bara inte att reda ut.
Jag föddes i en judisk familj i Montreal.
Släkten var från Ryssland, pappa jobbade i flygvapnet.
Han var med och befriade Bergen-Belsen.
Jag såg mig tydligt som jude men var inte religiös.
Jag hade Bar Mitzva, gick kommunal skola.
Jag gick på McGill University -
och som varje judisk mamma önskar blev jag doktor.
Jag hade egen läkarpraktik, undervisade och levde där -
väldigt bekvämt och framgångsrikt en lång tid.
Jag räknade med att stanna där resten av livet.
Ända tills det började gå utför i Quebec.
Antisemitism och annat.
Min morfar, världens trevligaste, -
han var på posten för att skicka brev -
men de vägrade tala med honom.
Jag minns hur han satt och grät i vårt kök.
Det var bara inte ok.
Jag insåg att jag inte ville bo där med familjen.
Jag tog väskorna och stack, och hamnade i bibelbältet Texas.
Jag hamnade i Dallas och köpte en läkarpraktik.
Jag träffade personalen och en kvinna stack ut.
Hon bad mig berätta om mig själv.
Jag var väldigt självsäker.
Jag hade uppnått mycket, rest och talat världen runt.
Religion hörde inte till livet, jag var inte van vid folk -
som baserade sina liv på religion, folk med andlig bakgrund.
Det var hon, det var något med henne.
Det var en frid -
hon hade en stark grund som jag saknade.
Jesus var ett koncept jag visste att de kristna höll på med.
Men vad mig gällde så var jag jude och jag höll mig till min egen väg.
Ju mer hon berättade om Jesus och Gud -
desto mer förstod jag att det här var -
något som jag förmodligen behövde.
Att flytta och börja ett nytt liv i det livsskedet -
var en stor utmaning.
Jag var rädd och orolig.
Det var mycket att kämpa med för att bli etablerad.
Samtidigt stod hon stadigt på detta berg.
Jag kände att jag också behövde det.
En dag frågade hon mig: "Borde du inte tacka Gud för -
vissa av de saker som du har uppnått?"
Jag tänkte på det en stund och svarade: -
"Nog skulle jag kunna tacka Gud till viss del."
Donna och jag gifte oss 2010.
Till vår första bröllopsdag ville vi åka till Israel.
Vår reseledare var en messiansk jude.
Han hade likt mig vuxit upp traditionellt.
Han tog oss från plats till plats och förklarade ur judisk synvinkel.
Allt relaterade till Bibeln, till Jesus.
Bitarna började falla på plats och det började bli verkligt.
Vi var vid Västra muren, och när jag började be -
kom denna överväldigande närvaro över mig.
Det var varmt och kändes som om någon höll sina armar om mig.
Jag hörde en röst: "Du är hemma, tillbaka där du hör hemma, -
du är trygg."
Det var en otrolig känsla av frid.
En otrolig känsla av vila. Jag var övertygad, -
utan tvivel var det en väldigt levande upplevelse för mig.
Du måste förstå att som jude, då är man uppvuxen med -
att man som jude inte kan tro på Jesus, Jeshua.
Så den morgonen gick jag till reseledaren och sa: -
"Jag har några frågor." Han hade ju vuxit upp judiskt, -
men nu levde han som troende och jag behövde veta hur han gjorde.
Han förklarade för mig, -
att man kan tro på och acceptera Jesus som Messias -
men det betyder inte att man måste sluta vara jude.
Man måste inte sluta vara jude för att kunna tro.
Det var som om någon tänt ljuset.
På den fredagskvällen, som råkade vara Purims första kväll, -
att bli frälst där och då... Jag kan inte komma på något bättre.
Jag accepterade Jesus, Jeshua, som min Messias.
Jag tittade på Donna och sa: "Jag har det också."
Jag står på samma berg som hon.
Det är inte bara vi två, det är vi två och Jeshua.
Översättning: Himlen TV7