Tänään haen kyytiini Nancy Edberg Ibanezin.
Hän oli jo lähes aikuinen, kun hän sai tietää, että hänen äitinsä oli elossa.
Kuulemme hänen kertovan, miten äidittömyys vaikutti kasvuiässä.
Pysy siis kuulolla!
Tässä ohjelmassa pääset matkalle ihmisten elämään.
Vien vieraamme ajelulle jännittävällä autolla.
Mikä on ollut hänen elämänsä käännekohta?
Olen Per Åkvist, ja katsot Etupenkillä-ohjelmaa.
ETUPENKILLÄ
Nancy, tosi mukavaa, että sain sinut vieraaksi Etupenkillä-ohjelmaan.
Valtava etupenkki tämä onkin.
Miehesikin olisi mahtunut tähän väliimme. -Totta.
Tämä luksusauto on Cadillac Couptivau vm 1960.
Kun se tuli markkinoille, se oli lajinsa huippu.
Konepellin alla hyrrää liki 7 litran moottori.
Jokaista 325 hevosvoimasta tarvitaan työntämään eteenpäin autoa, -
jossa on runsaasti peltiä ja metallia.
Tässä 1960-mallissa on pienemmät takasiivekkeet kuin 1959-mallissa.
Kori oli tyylipuhtaampi ja virtaviivaisempi.
Sähkövarusteet ovat suurin piirtein samat kuin nykyautoissa.
Vaikka auto on vanha, ajomukavuus on erinomainen.
Olen Nancy Edberg Ibanez. Olen syntynyt Chilessä.
Kasvoin isän kanssa, ilman äitiä.
Olin puolitoistavuotias, kun äiti jätti meidät.
Et muista häntä ollenkaan? - Minulla ei ole äidistäni mitään muistikuvaa.
Elin lapsuuteni ilman muistoja äidistä.
Sisälläni oli suuri tyhjyys, -
koska en saanut äidinrakkautta, joka olisi nähnyt minut.
Teki isä mitä tahansa ― hän teki paljon hyvää, mutta myös virheitä ―
isä ei kuitenkaan pystynyt kohtaamaan sisäistä tyhjyyttäni.
Minä en alkuun tiedostanut tyhjiötä.
Elit 17-vuotiaaksi siinä luulossa, että äiti oli kuollut?
Kyllä, 17-vuotiaana sain tietää, ettei äiti ollutkaan kuollut -
vaan eli ja asui jossain päin Santiagoa.
Se oli minulle täysi shokki, koska en ollut tiennyt siitä, -
ei myöskään veljeni.
Kun sain tietää äidin olevan elossa, -
aloin kuvitella, miltä hän mahtoi näyttää.
Minulla ei ollut äidistä yhtään valokuvaa. Kenen näköinen hän on?
Onko minussa isän vai äidin näköä? Oli paljon kysymyksiä.
Kun olin 25-vuotias, tapasin äitini ensimmäisen kerran.
Hän ei valitettavasti ottanut minua mitenkään ihanasti vastaan.
Hän oli minulle ventovieras ihminen.
Hän ei osoittanut mitään rakkautta. "Kiva, sinäkö olet Nancy?" "Olen."
Hän oli täysin vieras ja vastaanotto oli jäätävä.
En tuntenut mitään häntä kohtaan. - Et mitään? - En.
Koin, etten tunne mitään häntä kohtaan. Hän oli minulle ventovieras.
Eikä se täyttänyt tyhjiötä sisälläsi? - Ei todellakaan.
Olin 28-vuotias, kun muutin Ruotsiin poikani kanssa.
Täällä elämä järjestyi:
työpaikka, oleskelulupa, työlupa ja kaikki niihin liittyvä.
Viisi vuotta myöhemmin tapasin ihanan mieheni Johanin.
Menimme naimisiin ja saimme kaksi lasta.
Luulin, että nyt elämä oli järjestyksessä ja hyvin.
Silti jokin edelleen kuohui sisälläni.
Tunsin, että olin halveksittu yhteiskunnassa.
Samalla tavoin koin Chilessä: minua halveksittiin, koska kasvoin äidittä.
Te olitte perustaneet perheen ja hyvän elämän, mutta se ei riittänyt?
Ei, se ei riittänyt. - Aivan.
Koska se ei riittänyt, -
siitä aiheutui avioliitossa ristiriitoja ja kulttuurien yhteentörmäyksiä.
Voin kuvitella. - Olin tottunut eteläamerikkalaiseen kulttuuriin -
ja mies ruotsalaiseen. Siitä seurasi törmäyksiä.
Jossain vaiheessa meillä oli tosi rankkaa.
Aviokriisimme aikoihin -
hyvät ystävämme kutsuivat meitä Märstan helluntaiseurakuntaan.
Kokous oli isänpäivänä, ja tuo mies saarnasi. Se oli ihmeellistä.
Kävimme siellä neljän vuoden aikana silloin tällöin. - Neljän vuoden aikana?
Kaikki luulivat, että olimme jo uskossa, mutta emme me olleet.
En ollut ymmärtänyt, että synnit piti tunnustaa.
Avioliitossamme oli paljon kulttuurien törmäilyä ja riitoja.
Eräänä sunnuntaina menin hyvin surullisena jumalanpalvelukseen.
Rukoilin: "Herra, en jaksa enää. Auta minua! Minä luovutan!"
Kun tarjottiin mahdollisuutta esirukoukseen, menin sinne.
Siinä hetkessä kohtasin valtavan rakkauden.
Koin ihmeellisen Pyhän Hengen kosketuksen.
Emme edes tunteneet Häntä silloin.
Sydän hakkasi, luulin saavani sydänkohtauksen.
En tiennyt mitä tapahtui, olin ihanassa rakkauden ja murtumisen ilmapiirissä.
Sydämeni itki.
Sydämestäni vuoti viisi kyyneltä -
täynnä surua, häpeää, tyhjyyttä, -
täynnä kaikkea tekemääni pahuutta ja sitä mikä on leimannut elämääni.
Mitä enemmän kyyneleitä vuodatin, sitä kevyemmäksi kävi sydämeni.
Minua kohti tuli tulenlieska, -
joka kuivasi kaikki kyyneleeni.
Täytyin valtavalla ilolla. Valtavalla ilolla.
Entä se tyhjyys, joka oli ollut sisälläsi koko ikäsi? - Se täyttyi.
Se täyttyi silloin? - Se täyttyi, ja sydämeni on yhä täysi. - Mahtavaa.
Kului jonkin aikaa.
8―9 kuukauden sisällä Jumala otti kiinni koko perheemme.
Mieheni tuli uskoon, samoin tytär ja poika.
Nyt seuraamme Jeesusta. Olemme saaneet rauhan Jumalan kanssa.
Seuraamme Häntä kaikessa, mitä Hän haluaa meidän tekevän.
En ole koskaan kutsunut ketään äidiksi. En koskaan.
Kun minulle ilmoitettiin Chilestä, että äiti oli kuollut, -
en tuntenut yhtään mitään. Sanoin vain: "Okei, jokainen kuolee aikanaan."
Olin ollut jo pari kuukautta uskossa.
Seuraavana päivänä raamattukoululla seisoin ylistämässä Jumalaa.
Yhtäkkiä sisältäni nousi huokaus.
Aloin itkeä. Olin aivan ihmeissäni.
Sitten sanoin sanan 'äiti'. Mitä? Sanoinko 'äiti'?
Toistin äiti-sanaa, huusin ja itkin. - Aivan.
Silloin Jumala puhui minulle:
"Tyttäreni, annan sinulle tänään sen äidin, jota sinulla ei ole ollut.
Annan hänet sinulle, jotta voit surra häntä. Tänään annan sinulle äitisi."
Minä itkin, niin kuin itken nytkin.
Itkin niin vuolaasti, että lähdin ulos kokouksesta tai ylistyshetkestä.
Mieheni tuli, ja sanoin hänelle: "Äitini! Olen saanut äidin!"
Sain valtavan rakkauden ja annoin äidille anteeksi ― ja Jumala minulle.
KOLME VIIMEISTÄ KYSYMYSTÄ
Kuvitellaan, että voisit palata aikaan, kun olit 7-8-vuotias.
Jos voisit nykyisellä kokemuksellasi antaa itsellesi pikkutyttönä neuvon, -
minkä neuvon antaisit?
Älä ikinä luovuta, sillä Herralla on aina jotain hyvää varallesi.
Hän on kanssasi aina, oli elämäntilanteesi mikä tahansa.
Ajatellaanpa sitä vaihetta, jolloin olit etsijä.
Olit saanut tietää, että äitisi olikin elossa.
Ympärilläsi oli ihmisiä, jotka välittivät sinusta ja rakastivat sinua.
Minkä neuvon antaisit heille?
Eheytyminen on lähellä, vain askeleen päässä sinusta.
Eheytymiseen on vain lyhyt askel? - Vain lyhyt askel, -
sillä Herra on kanssasi ja vaikuttaa kaikilla elämänalueilla.
Niin kuin Hän vaikutti äitisuhteeseeni ja antoi minulle äidin.
Samoin Hän voi vaikuttaa sinun ihmissuhteisiisi.
Ehkä joku tämän ohjelman katsoja sanoo:
"Pystyn samastumaan Nancyn tarinaan."
Minkä neuvon antaisit tälle ihmiselle?
Rakas ystävä, voit tehdä samoin kuin minä.
Luota Jumalaan ja tiedä, että Hän rakastaa sinua.
Hän pystyy vaikuttamaan ja parantamaan kaikki haavasi.
Haluan sanoa sinulle, joka katsot tätä ohjelmaa:
Herra koputtaa sinun sydämesi ovellesi.
Jos avaat sydämesi Hänelle, Hän tulee sisälle.
Hän täyttää sydämesi jokaisen sopukan.
Jumala rakastaa sinua. Hän ei lähettänyt Poikaansa -
tuomitsemaan sinua, vaan pelastamaan sinut.
Jos haluat tulla uskoon, voit lausua perässäni tämän rukouksen.
"Jumala, uskon, että lähetit Poikasi Jeesuksen Kristuksen maailmaan -
pelastamaan minut ja uhraamaan henkensä vuokseni.
Lähetit Hänet, jotta hän kuolisi ja nousisi kuolleista.
Siksi pyydän: Tule sydämeeni.
Anna anteeksi syntini ja pese minut ihmeellisellä verelläsi.
Tee minut uudeksi, luo minussa jotain uutta."
Rukoilen, että Jumala juuri nyt tulee elämääsi.
Siunaan sinua Jeesuksen nimessä, niin että löydät Jeesus-tien.
Hän on tie, totuus ja elämä. Aamen.
Jos rukoilet tämän pienen rukouksen, elämässäsi alkaa uusi aika.
On tärkeää oppia tuntemaan Jumala.
Jos sinulla ei ole Raamattua, annan sen sinulle (ruotsiksi).
Mene osoitteeseen HIMLENTV7.SE/JESUS
Ensi viikolla taas uusi, jännittävä vieras. Pysy kuulolla!
Voit tukea tämän ohjelman käännöstyötä:
SOITA: 0600 10070 (10,01 e + pvm) TILILLE: FI40 1112 3000 3427 89
VIITE: 8507 VASTAANOTTAJA: RISTIN TUKI RY
Suomennos: Aune Björkström