Täna tutvume Camilla Olssoniga, raamatu "Genom allt" autoriga.
Tal on kogemusi ühe natuke tundliku teemaga,
milleks on vaimse tervise häired.
Üsna pea kuuleme tema lugu. Jää meiega.
Selles saatesarjas võtame ette sõidu mööda inimeste eluteid.
Teeme külalistega mõne põneva autoga väikese tiiru.
Otsime tee pealt elu pöördepunkte
ja edasiviivat jõudu, mis ei lase alla anda.
Minu nimi on Per Åkvist ja te vaatate saadet "Esiistmel".
Anname gaasi!
ESIISTMEL
Tere tulemast Flystasse! - Suur tänu.
Vaata, millise harulduse olen kohale sõidutanud. - Väga luksuslik.
Oled sellises varem istunud?
Kui Andersiga 25 aastat tagasi abiellusime,
rentisime ühe väga vana Jaguari.
Aga mitte nii vana.
Sellel autol on vanust 90 aastat.
Tegu on 1931. aasta Ford A-ga.
Mudeli nimi on Tudor, kuid sellele on paigaldatud kolmas uks.
Hämmastav, et nii pika elueaga auto endiselt liigub.
Ja sel on ka korralik varustus.
4silindrilisel ja püstklappidega mootoril on 34 kW võimsust.
Kõnesolev mudel on Ford T järeltulija,
mis erinevalt oma eelkäijast varustati lausa elektrisüütega.
Sellel siin on olemas sidur ja trummelpidurid.
Paljuks pole peetud ka suunatulesid, spidomeetrit ja kütusenäidikut.
Kiirust saab aga arendada 60-70 kilomeetrini tunnis.
Minu nimi on Camilla Olsson. Olen 48aastane.
Olen sündinud ja kasvanud Falköpingis.
Kasvasin kristlikus peres, seega olen saanud usu lapsepõlvest kaasa.
Sellest hoolimata olin väga rahutu laps.
Juba väiksena tekitasid minus hirmu asjad,
mida ei kartnud mu sõbrad, kaksikõde ega vanem õde.
Olin suur muretseja. Kartsin oma ema pärast.
Kui ta ei jõudnud õigel ajal tööle, arvasin, et midagi on juhtunud.
Kartsin minna arsti juurde.
Kui tuli ette mujal ööbimist, näiteks klassireisil,
tahtsin ema endaga kaasa.
Proovisin leida viise, kuidas endas toimuvat varjata.
Tahtsin korraldada kõike nii, et keegi ei saaks aru.
Minu sees elas pidev ärevus.
Mõnikord tõstis see rohkem pead, mõnikord vähem.
1996. aasta jõulude paiku ägestus see väga ootamatult.
Mul tekkis tugev ärevushäire, mis ei läinudki ära.
Varem tuli rahutus hooti ning ma rabelesin sellest kuidagi välja.
Nüüd kestis see aga järjepidevalt, päevast päeva.
Tundsin, et olen iseenda ja oma tunnete vang.
Ebaadekvaatsuse tunne, paanika, hirm ja mõte, et mul on midagi viga.
Kõik need segamini.
Kui meie pulmadest oli möödunud paar kuud,
kasvas ärevushäire enneolematult suureks.
Enne seda juhtisin ülistust ja vastutasin selle eest
Karlstadi nelipühi koguduses.
Anders jätkas kaheksandat aastat noortepastori kohal.
Olime sama hästi kui pastoripaar.
Me ei olnud valmis selleks, mis juhtuma hakkab.
Läksin arsti juurde, hakkasin käima regulaarselt teraapias.
Tegime kõik, mis võimalik, et leida abi.
Ma ei teadnud kedagi,
kes oleks taolisest haigusest terveks saanud.
Sain aru, et olen vaimselt haige.
See polnud enam lihtsalt ärevus, vaid haigus.
Anders märkas, et minus tekitavad rahutust väikesed asjad
nagu pea- või kõhuvalu.
Võtsin igat väiksemat terviseprobleemi kui märki sellest,
et mul on mõni raske haigus.
Mu mees ei olnud millegi sellisega varem kokku puutunud.
Ta oli natuke šokis. - Kujutan ette.
"Kellega ma abiellunud olen?" - Täpselt!
Ta rahustas mind ja kordas mulle pidevalt,
et see ei ole midagi tõsist ja et hirmul on suured silmad.
See rahustas mind ainult ajutiselt, sest probleemi juured olid mujal.
Palvetasime Andersiga ja ta ütles,
et kui keegi teine pole sellest terveks saanud, oled sina esimene.
Ma ei teadnud ju mitte kedagi,
kes oleks sellisest seisundist välja tulnud.
Mõlemad tundsime, et nii ei saa edasi minna.
Ma ei suutnud isegi üksi koju jääda, tahtsin Andersiga tööle kaasa minna.
Ma olin nagu takjas. - Kas sa olid haiguslehel?
Jätsin kooli mõneks ajaks pooleli, võtsin aja maha.
See kestis terve 1997. aasta kuni 1998. aasta sügiseni välja.
Proovisime leida abi kõikvõimalikest kohtadest.
Samal ajal hoidsime kinni Jumala Sõnast.
Ma piltlikult öeldes rippusin kirjakohtade küljest.
Palju kordi panin meie elutoas põlved maha.
Lugesin kirjakohti valjusti ette,
õppisin neid pähe ja palvetasin nende järgi.
Käisime väga tihti ka metsas jalutamas.
Lihtsalt otsisime Jumalat.
Tegime seda, et leida tervenemist,
aga pealekauba kohtusin sel teekonnal Jeesusega näost näkku.
Kogesin, kes ma olen Temas.
Tõeline murdepunkt oli 1999. aasta augustis,
kui olin ära teinud oma õpetaja eriala eksamid.
Tajusin, et midagi on muutunud. Ja see muutus oli jääv.
Sain olla täiskohaga õpetaja, juhtida jälle ülistust,
olla koos Andersiga koguduses abiks.
See oligi suurim...
Kuigi sinu tee vabaduseni oli pikk,
oli sel kindel läbimurdepunkt. - Jah.
Järgnevatel aastatel sündis meil kolm last.
Aitasime kaasa koguduses, mina juhtisin ülistust.
Andsime välja ülistusmuusikat, mis on nüüd Rootsis päris tuntud.
Kõige selle keskel olen pidanud ikkagi ärevusega võitlema.
Kuigi see ei ole mind enam kordagi halvanud nõnda nagu varem.
Ka rasketel päevadel saame Jumala jaoks palju teha.
Isegi kui kõik pole täiuslik. Kellegi elu pole täiuslik.
Jumal ei ole lubanud meile elu, kus kõik on suurepärane,
vaid Ta on lubanud olla meie kõrval ja aidata meid raskustest läbi.
Ära eemaldu Jumalast, kui sul on halb olla,
vaid õpi Teda tundma seal, kus oled.
LÕPUKÜSIMUSED
Esitan kõigile oma külalistele kolm küsimust.
Läbielamised on sind õpetanud.
Mõtle, kui saaksid minna aega, mis eelnes suuremale seisakule.
Mida tarka sa endale ütleksid?
Ütleksin: "Võta rahulikult.
Sa ei kujuta ettegi, kui palju su enesetunne võib paraneda.
Jumal tahab sulle näidata,
kes Ta on ja kes oled sina Temas.
Ära muretse."
"Ära piitsuta ennast." - Jah. Õige mõte.
Teine küsimus.
Mõtle hetkele, kui olid kõige suuremas ahastuses.
Kuidas saaksid kõrvalolevad inimesed sind aidata?
Mind aitas kõige rohkem see,
et mu elus oli inimesi, kes olid minuga ausad.
Nad oskasid hoolivust välja näidata,
võisid kutsuda kohvile või lõunale.
Osutasid praktilist abi. - Tuleks näidata hoolivust.
Võiks julgustada: "Kindlasti on lahendus. Teisedki on saanud abi.
Äkki peaksid pöörduma spetsialisti poole."
Peaksime aitama muuta haige inimese mõtlemist,
sest ta ei näe muud kui negatiivset.
"Mõtle sellest hoopis nii."
See ei tähenda aga seda, et peaksime mängima psühholoogi.
See ei ole päris õige.
Viimane küsimus.
Võibolla keegi vaatab praegu meie saadet
ja tunneb, nagu ta oleks kuulnud omaenda lugu.
Milline oleks su parim nõuanne temale?
Soovitan sul võtta asi käsile.
Võibolla mõjutab sind 20 aasta tagune sündmus.
Lahutus, kellegi surm või lihtsalt ärevus.
Ära viivita. Pöördu perearsti poole.
Uuri esmalt välja, kas su füüsiline tervis on korras.
Sealt saad võimaluse korral minna edasi psühholoogi juurde.
Mine mõnda kogudusse.
Paljudes kogudustes on tänapäeval olemas hingehoidjad.
Ole julge, mine ja räägi oma murest.
Ühine kristliku kogukonnaga, ära jää üksi.
Ära jää eemale, vaid otsi suhtlust, isegi kui see on raske.
Tegutse. Tee seda nüüd.
Ära lükka seda edasi.
Sul pole midagi viga. Haara ohjad, sest sa väärid palju enamat.
Kui soovid, võid minuga koos palvetada.
Tee seda seal, kus hetkel viibid.
Selle palvega tuleb Jeesus su südamesse.
Ütle minu järel:
"Aitäh, Jeesus, et Sa armastad mind.
Ma võtan Su praegu oma ellu vastu.
Anna andeks mu patud.
Ma tahan elada koos Sinuga.
Nüüdsest tahan olla Sinu laps.
Jeesuse nimel, aamen."
Selle lihtsa palvega saab sinu elus alguse sootuks uus peatükk.
Nüüd on aeg õppida Jumalat lähemalt tundma.
Kui sul ei ole veel Piiblit,
siis külasta aadressi himlentv7.se/jesus.
Järgmine nädal sõidame juba uue külalise seltsis.
Kohtumiseni!
Tõlge: Karin Reisko