Sõidan praegu rongijaama, kust võtan peale Martini.
Martin kasvas üles Stockholmi äärelinnas
ja elas väga mässumeelset elu.
Selles saatesarjas võtame ette sõidu mööda inimeste eluteid.
Teeme külalistega mõne huvitava autoga väikese tiiru,
otsime tee pealt elu pöördepunkte
ja edasiviivat jõudu, mis ei lase alla anda.
Minu nimi on Per Åkvist ja te vaatate saadet "Esiistmel".
Anname gaasi!
ESIISTMEL
Kas sina oled Martin?
Oled sellise autoga varem sõitnud? - Mitte sellise, aga sarnasega.
Ilusat värvi. See meenutab mulle Jeesuse verd. - Aamen.
Mark: Jaguar Mudel: XKR 4.2 S/C Coupe
Aasta: 2008 Võimsus: 416 hj
Täismass: 2080 kg Kiirendus 0-100 km/h: 5 s
Nii et sa oled siis puusepp nagu Jeesuski?
Jah, meil on Temaga palju ühist. - Samasugune habe ka. - Jaa!
Olen pärit Küproselt. Iisrael on kohe teisel pool merd.
Sa oled küproslane? - Jah, isa poolt. - Ah nii.
Minu nimi on Martin Leventis. Olen 27aastane.
Kasvasin üles Stockholmis.
Ma olin hingelt väga katkine,
aga pärast Jeesuse Kristusega kohtumist sai mu elu uueks.
Kasvasin äärelinnas.
Minu eesmärgid ja väärtused olid paigast ära.
Need kandsid mind valele teele.
Rootsi kolisin 6aastaselt.
Mu vanemad lahutasid, kui olin umbes 7aastane. - Ah soo.
Mul on maailma parim ema, kellest etemat ei oskaks soovida.
Arukas ja hoolitsev.
Tõesti hea ema. Isa kohta ei saa sama öelda.
Tema on meil suure januga. Ta on alkohoolik.
Alkohol on lahutamatu osa tema igapäevaelust, sest ta peab pubi.
Olin ilma isata ja ilma eeskujuta.
See ei ole küll mingi vabandus,
aga kui mul oleks olnud isa, keda eeskujuks võtta...
Me kõik vajame elus mõnda eeskuju,
me kõik vajame ema ja isa.
Seega on see vabandus põhjendatud.
Hakkasin ennast süüdistama selles, et isa meie juurest ära läks.
Hakkasin endas kahtlema ja endale küsimusi esitama.
Hiljem ütlesid mulle psühholoogid ja sotsiaaltöötajad,
et olin haavatud hingega õnnetu noor.
Ilmselt kasvas valu depressiooniks
ja depressioon vihkamiseks.
Läksin kaklema, pidasin end koolis halvasti üleval...
Hiljem ühinesin pahade poiste kambaga,
millesse olid segatud ka uimastid.
Me kiusasime teisi ja vehkisime asju sisse.
Olin juba väiksena varas valmis.
Mind pandi erinevatesse raviasutustesse,
aga sellest polnud kasu.
Hakkasin vastu, põgenesin ära, mind otsiti taga...
Vanglas kohtusin veel suuremate pahategijatega, sain uusi kontakte.
Hakkasin aru saama, kuidas toimib Rootsi seadusandlus.
Tehku sa üht või teist, karistus on ikka sama.
Järgmine kord, kui olin vanglast vabanenud,
mõtlesin varastada kassast raha,
aga saagiks läks hoopis terve juveelikauplus.
Vajadus teha enda tahtmist mööda aina kasvas ja kasvas.
Kõik keerles minu ja mu tahtmiste ümber.
Proovisin valimatult kõike, et täita enda sees laiutavat tühjust.
Ja pärast seda? Midagi pidi juhtuma, et sa praegu siin oled.
Just! Tänu Jeesusele. Kogu au Jumalale.
Olen alati uskunud, et Jumal on olemas
ja et eksisteerib mingi hea jõud.
Võrreldes mõne teisega, keda teadsin, olin ma hea inimene.
Küsisin endalt pidevalt: "Ega ma ometi nende moodi pole?"
Asi polnud neis, vaid ma uskusin mingisse headusesse.
Mul oli kindel teadmine, et elus on midagi enamat
ja et on midagi head, mille poole püüelda.
Mõni kutsuks seda armastuseks, mõni heaks energiaks,
aga mina kutsusin seda Jumalaks.
Just enne 18. sünnipäeva pandi mind noortekodusse.
Seal käis üks misjonär rääkimas Jeesusest.
Mõtlesin, kes see veel on.
Ta ütles, et Jumal räägib temaga. Mõtlesin, millest ta ometi räägib...
Aga see kõnetas mind.
Ta ütles mulle: "Tule kirikusse."
No see oli juba liig mis liig.
Minna kuhugi vanasse hoonesse,
kus on vanad inimesed, kirjud aknad, viiruk...
Ta tahtis, et kohtuksin ühe omaealisega,
kes olevat sama, kui mitte hullema minevikuga.
Ütlesin, et las helistagu mulle.
Ja siis saime kokku. Ta oli Somaaliast, endine moslem.
Oli Jeesusega kohtunud pokris.
Ta oli varem olnud niinimetatud allilma niiditõmbaja.
Ta jättis Jeesuse pärast kogu oma vana elu.
Kõige hämmastavam on see, et ma olin valmis tegema kõike,
et saada seda, mille tema Jeesuse pärast jättis.
See tekitas minus tolle Jeesuse vastu tõsist huvi.
Ma ei pöördunud sel päeval.
See juhtus kolm-neli aastat hiljem, kuid seeme sai külvatud.
Oma kõige raskemal hetkel palusin Jumalat siira südamega.
Ütlesin: "Jeesus, olen kohanud inimesi,
kes on jätnud kõik Sinu pärast."
Kui Sa oled olemas, siis vajan Sind just praegu.
Mõtlesin, et kui Ta ei tule nüüd...
Ma olin valmis uue elu nimel jätma kõik, mis mul on.
Jäädavalt.
Ma ei tea, kuidas see juhtus,
aga nädal hiljem kohtasin bussis ühte sõpra.
Huvitav, kuna varem sõitsin alati autoga.
See oli üks vana sõber.
Ma teadsin, et ta käib kirikus,
aga uhkus ei lubanud mul selle kohta küsida.
Rääkisime kõigest peale Jeesuse.
Kuulsin enda sees häält,
mis ütles väga selgelt:
"Martin, vastasin su palvele ja saatsin sinu juurde inimesi.
Nüüd on sinu kohustus temalt küsida."
See oli Jumal, kes rääkis?
Jah, aga mitte kuuldavalt.
See oli see sama sisemine hääl, mida olin kuulnud ka enne.
Ma teadsin, et see ei ole minu südametunnistuse hääl,
sest nädal varem olin teinud väga tähtsa otsuse.
Praegusest hetkest oleneb kogu minu tulevik.
Surusin oma uhkuse alla ja küsisin: "Kas sa käid kirikus?"
Ta tegi suured silmad, sest ta teadis mind.
Veidi toibunud, küsis ta: "Mis plaanid sul reedeks on?"
"Pole plaane." - "Lähme kirikusse."
Läksingi temaga kaasa.
Jumal kõneles seal minuga jutluse kaudu.
Jutlus rääkis usu alustest.
Mõistsin, et kõik minu elu alusväärtused on väärastunud.
Siis panid kõik silmad kinni ja palvetasid.
Jutlustaja küsis, kas keegi tahab võtta vastu Jeesuse.
Arvasin, et kõik tahavad.
Tõstsin käe. Eeldasin, et teised teevad sama.
"Sina seal!" ütles ta mulle. - "Mida?"
Olin just nutnud...
Ta kutsus ette. No kuidas ma lähen, taskud uimasteid täis.
Ma ei saa ju nõnda minna... - Kujutan ette.
Lõpuks ikkagi läksin ja terve kogudus palvetas minu eest.
Pärast seda muutus terve mu elu.
Miski ei olnud enam endine.
Jeesus on mu parim sõber.
Tänu Talle kogen sisemist rahulolu. Ma ei pea end tõestama.
Ta näitab mulle, mis on õige. Ta on filter, mille läbi näen maailma.
Eelkõige on Ta aga mu Isa,
mu Jumal, mu Issand.
LÕPUKÜSIMUSED
Mida ütleksid sellele Martinile, kes on pimeduse keskel?
Ütleksin talle, et ta on armastatud
ja et ta jaoks on varuks midagi enamat,
mida ta ei pruugi hetkel näha.
Sellest on võimalik pääseda välja. Muutuse tee on avatud.
Ära lase lahti sellest, mida sa sügaval sisimas usud.
Isegi kui teised ei usu.
Isegi kui teised annavad alla, ära tee sina sama. Oled armastatud.
Jah. Armastus ja lootus on käeulatuses.
Kas sul on anda mõni nõuanne inimestele,
kes on tunnistajaks sinu kõige raskematele läbielamistele?
Mida nad peaksid tegema?
Mul tuli sellega meelde mu vanaema.
Tema juures oli kummastav see,
et hoolimata kõigist mu tegudest,
tuli ta mind alati noortevanglasse vaatama.
Ta ei maininud kunagi mu tegusid.
Ta teadis, et ma saan aru, et teen valesti.
Ta ei tõrelenud, vaid tal oli minuga justkui kirjutamata leping.
Me mõlemad teadsime, mis on õige ja mis vale.
Minu nõuanne on see: ole toeks ja armasta tingimusteta.
Usu sellesse, et olukord muutub.
Inimene, kellest hoolid - ühel heal päeval ta muutub.
Palveta tema pärast.
Mida sa ütleksid neile, kelle lugu sarnaneb sinu omaga?
Mõni võib olla pimeduse keskel just praegu.
On olemas väljapääs.
See on olemas.
Enne kui annad alla,
tea, et on olemas tee välja.
See tee on Jeesus.
Kui valid selle tee, siis sa pääsed.
Pole oluline, millega sa silmitsi oled.
Sa pääsed, kindla peale.
Jeesus on tee. - Jeesus on tee, tõde ja elu.
Nii lihtne see ongi. Kui tahad, palveta minu järel.
"Jeesus, andesta mulle mu patud.
Tule mu ellu ja juhata mind. Jeesuse nimel, aamen."
Selle lihtsa palvega saab sinu elus alguse sootuks uus peatükk.
Nüüd on aeg õppida Jumalat lähemalt tundma.
Kui sul ei ole veel Piiblit,
siis külasta aadressi himlentv7.se/jesus.
Järgmine nädal sõidame juba uue külalise seltsis.
Nägemist!
Tõlge: Karin Reisko