Olen praegu teel rongijaama.
Võtan peale naise, kelle nimi on Sheila Mustaq.
Tema elus on tulnud ette palju järske pöördeid.
Selles saatesarjas võtame ette sõidu mööda inimeste eluteid.
Teeme külalistega mõne huvitava autoga väikese tiiru,
otsime tee pealt elu pöördepunkte
ja edasiviivat jõudu, mis ei lase alla anda.
Minu nimi on Per Åkvist ja te vaatate saadet "Esiistmel".
Anname gaasi!
ESIISTMEL
Sheila? - Jah, mina.
Tere tulemast Uppsalasse! - Suur tänu!
See on Cadillac Fleetwood. - Jaa, ma näen.
Selles nagu hõljuks ringi. - Jah.
Hea vedrustus.
Mark: Cadillac Mudel: Fleetwood Brougham
Aasta: 1996 Võimsus: 264 hj
Täismass: 2560 kg Kiirendus 0-100 km/h: 8 s
Tean sinu kohta ainult niipalju,
et su elus on toimunud palju järske muutusi,
suisa tagasipöördeid. - Jah.
Minu nimi on Sheila Mustaq ja ma elan Stockholmis.
Mul on neli last.
Olen pärit Keeniast, aga elanud 25 aastat Rootsis.
Minu ema ja isa olid mõlemad õpetajad.
Nad olid katoliku usku, kasvasin sellega üles.
Usk oli meie jaoks kõigest traditsioon,
ei olnud mingisugust lähedast suhet Jumalaga.
Usk oli lihtsalt üks tore asi? - Jah.
Läksin keskkooli, mind huvitas majandus.
See oli aeg, kui kohtusin oma mehega.
Armusin ja enne, kui aru sain, olime abielus.
Siin mängis rolli ka see,
et tahtsin kodust ära saada ja tunda vabadust.
Otsisin kedagi, kes mind armastaks, ja arvasin, et tema on see inimene.
Ma ei teadnud, et sellega kaasnevad ka omad nõudmised.
Ta ei oleks saanud kristlasega abielluda.
Ainus lahendus oleks olnud see, et ma hakkan moslemiks.
Kuna ma armastasin teda, mõtlesin, et seda pole ju palju palutud.
Ja ma vahetasingi usku.
Meie abielu läks väga raskelt:
oli palju väärkohtlemist
ning vaimset ja füüsilist vägivalda.
Ta lõi sind? - Jah. See oli kohutav.
Ma ei arvanud, et me kolime Rootsi,
aga üks päev rääkis ta oma plaanidest.
Ma isegi ei teadnud, kus Rootsi asub.
Kuhugi teise riiki kolida ei ole üldsegi lihtne.
See on palju raskem, kui arvatakse.
Eriti veel, kui oled muust maailmast eraldatud, nagu mina.
Mu mees ei tahtnud, et mul oleks sõpru ja käiksin väljas.
Kuna mul polnud ühtegi sõpra, muutusin väga süngeks.
Kui lapsed olid lasteaias,
tundsin end eriti üksildase ja eraldatuna.
Soovisin ainult, et keegi küsiks, kuidas mul läheb.
Lõpuks olin nii sügavas masenduses,
et hakkasin mõlgutama enesetapumõtteid.
Tundsin end halvasti ja teadsin, et pean minema välja,
sest mul oli juba korra tekkinud mõte hüpata rõdult alla.
Panin end minekuks valmis.
Läksin välja suvalise metroo peale.
Mul ei olnud kindlat sihti.
See oli pühapäevane päev.
Lihtsalt istusin seal. Siis tuli peale üks naine.
Ta istus minu ette.
Mul tulevad mõnikord pisarad silma, kui seda meenutan.
Ta küsis: "Kuhu sa lähed?"
Vastasin, et ma lihtsalt sõidan ringi.
Küsisin vastu: "Aga kuhu sa ise lähed?" - "Kirikusse."
Küsisin üllatunult: "Rootsis on ka kirikuid?"
Ma ei teadnud seda.
Ta rääkis mulle Jeesusest.
Proovisin anda talle mõista, et olen moslem,
ja ta nägi ju mu riietust.
Ta ütles, et ei taha rääkida mulle religioonist,
vaid hoopiski sellest,
et meil võib olla suhe Jumala ja Jeesusega.
See, kuidas ta Jeesusest rääkis, oli kuidagi eriline.
Keegi polnud varem Temast nii rääkinud.
Miski selles naises ütles, et ma vajan päästet.
Olen praeguseks käinud usus maha pika tee ja tean,
kuidas Püha Vaim kõneleb.
See oli Püha Vaim, kes pani talle südamele minuga rääkida.
Küsisin tema numbrit ja helistasin talle.
Ta küsis, kas tahaksin minna temaga kiriku.
Seda oli keeruline korraldada,
sest pidin mõtlema välja ettekäändeid.
Kirikusaali tagumises otsas istudes proovisin jääda märkamatuks.
Kuid see jutlus, mida see päev kuulsin...
Nutsin terve teenistuse aja.
See jutlus oli justkui minule mõeldud.
Mäletan, kuidas seal istusin ja jutlustajat vaatasin.
Mu tähelepanu oli jäägitult temal.
Kui ta sirutas oma käe minu poole,
tundsin, et ta räägib otse minuga.
Nüüd olin valmis end Jeesusele avama.
Olin selleks tõesti valmis.
Minu eest palvetati ja sain suhelda uute inimestega.
Pärast seda läksin koju.
Milline sõda meil mehega tol päeval oli...
Kuid mina olin oma otsuse teinud.
Tulgu mis tuleb, mina olen kristlane ja jään selleks.
Pärast seda tüli võtsin koraani ja rebisin selle tükkideks. - Oi!
Samal ajal ütlesin üha: "Jeesuse nimel".
Lõikasin ka oma moslemiriided tükkideks.
Ei tea, mis vaim mulle peale tuli. Lõikasin katki ka palvevaibad.
Seda tehes palvetasin ja hüüdsin vahetpidamata Jeesuse nime.
Kui mu mees koju tuli,
nägi ta suurt riide- ja paberihunnikut.
Ta küsis, mis see on, ja ma rääkisin talle asjast.
Järgnes veel üks tüli.
Meie suhe ei muutunud paremaks
ja ma tundsin end endiselt halvasti.
Ometi oli mul nüüd sõber, kellega võisin salajas rääkida.
Mõnikord sulgesin end WCsse ja lugesin seal Piiblit.
Tegin seda salaja, sest mu mees oli sellele vastu.
Lõpuks esitas ta mulle ultimaatumi:
kas tema või Jeesus.
Sa valisid Jeesuse? - Ma valisin Jeesuse.
Mees jättis mu maha ja abiellus ühe teise naisega Keenias.
Jumal tervendas mind depressioonist.
Minu eest palvetati koguduses.
Paljud neist teadsid, et mul on depressioon
ja et mul tulevad mõnikord sünged mõtted.
Mind külvati üle armastuse, palvete ja abivalmidusega.
Nüüd oli sul peale Jeesuse ka armastav pere koguduse kujul.
Just. Sain endale nii Jeesuse kui ka armastava pere.
2009. aastal juhtus,
et mul diagnoositi vähk. Hoopis teine võitlus.
Ma olen Jumalale ääretult tänulik,
et olin selleks ajaks juba piisavalt tugev.
Ma ei tea, mis oleks juhtunud, kui mul poleks olnud usku.
Kui arst ütles, et tegu on raskekujulise vähiga,
oli mu esimene mõte:
"Surres ei kaota ma midagi, elama jäädes elan Jeesusele."
Ma olin kartmatu.
Ma nägin, kui tugev võin olla koos Jumalaga.
Kas käisid operatsioonil?
Jah. Ja viie aastaga olin täielikult taastunud.
Tänu Jumalale.
LÕPUKÜSIMUSED
Mul on sulle kolm küsimust,
mida meil on tavaks küsida iga saate lõpus. - Hästi.
Esimene neist on selline:
kujuta ette, et saad minna tagasi aega,
kus oled veel vallaline 16-18aastane noor.
Sa tead, et ees seisavad rasked ajad ja sügav pimedus.
Millist nõu sa iseendale annaksid?
Mida sa ütleksid?
Otsi abi.
Ära hoia seda enda sees.
Just noores eas kipume arvama, et kui end avame,
mõeldakse meist halvasti.
Tõmbume endasse.
Proovime üksi toime tulla.
Isegi meie lähedased ei tea, mis sünnib, kui me ei räägi neile.
Ka väga lähedased inimesed.
Võime mõelda, et ei taha neid oma muredega koormata.
Ära vaiki. - Just. Ära vaiki, ava end.
Teine küsimus:
mida peaks tegema see,
kes näeb kedagi kannatamas,
aga ei oska midagi ette võtta?
Mõtle, mis on talle parim. Ole hooliv.
Tee seda, mida tahaksid, et sulle samas olukorras tehtaks.
Tee kõik, mis on sinu võimuses.
Isegi kui sulle tundub, et lähed mõne asjaga üle piiri.
Kui see on õige asi, siis tee seda.
Võta tal armastavalt käe alt kinni ja juhata teda.
Märka ja aita.
Nüüd tuleb viimane küsimus.
Kui meie vaatajate seas on mõni inimene,
kes on praegu sellises olukorras, nagu olid sina,
siis mida oleks sul talle julgustuseks öelda?
On sul mõni nõuanne?
Võibolla on sul praegu väga raske,
võibolla oled silmitsi keerulise olukorraga ega tea, mida teha.
Oleks hea, kui saaksid end kellelegi avada. Ära hoia seda enda sees.
Võta kuulda teiste nõu ja võta vastu nende abi.
Mõnikord keeldume abist, sest arvame, et saame ise hakkama.
Abi vastu võtta ei ole kunagi vale.
Ma palun Jeesust, et Ta tuleks sinu südamesse
ning muudaks ja tervendaks su oma väega.
Kui tahad võtta Jeesuse vastu praegu,
siis ütle minuga see väike palve:
"Jeesus, ma olen siin.
Annan oma elu Sulle.
Ole mu Jumal ja mu Päästja.
Võta mind oma lapseks.
Sellest hetkest tahan käia koos Sinuga.
Jeesus, võta mind vastu."
Palume seda Jeesuse nimel. Aamen.
Selle lihtsa palvega saab sinu elus alguse sootuks uus peatükk.
Nüüd on aeg õppida Jumalat lähemalt tundma.
Kui sul ei ole veel Piiblit,
siis külasta aadressi himlentv7.se/jesus.
Järgmine nädal sõidame juba uue külalise seltsis.
Nägemist!
Tõlge: Karin Reisko