Tere tulemast taas saatesse "Esiistmel"!
Täna on meil terve auto peale ainult üks esiiste.
Seekord istume Fordi Falcon Rancheros,
mis pärineb aastast 1964.
Võtan peale naise, kelle nimi on Lili-Ann Karppinen.
Ta on jätnud oma sõltuvusest varjutatud sünge mineviku,
elab nüüd täiesti uut elu koos Jeesusega
ja aitab õigele rajale neid, kes on samasuguses olukorras.
Selles saatesarjas võtame ette sõidu mööda inimeste eluteid.
Teeme külalistega mõne põneva autoga väikese tiiru,
otsime tee pealt elu pöördepunkte
ja edasiviivat jõudu, mis ei lase alla anda.
Minu nimi on Per Åkvist ja te vaatate saadet "Esiistmel".
Anname gaasi!
ESIISTMEL
Tere! - Tere! Tore sind näha!
Tere tulemast "Esiistmele"! - Tänan-tänan!
Oled sa kunagi sellise vanema autoga sõitnud?
Mitte küll täpselt sellisega, aga sarnasega.
Minu abikaasa oli "raggare" ja sellistega sai ringi sõidetud küll.
See pole siis midagi uut? - Ei.
Järelikult tunned end koduselt. - Täiesti.
See toob mulle meelde vanu "raggare"-aegu.
Mark: Ford Mudel: Falcon Ranchero
Aasta: 1965 Võimsus: 200 hj
Täismass: 2000 kg Kiirendus 0-100 km/h: 8 s
Olen Lili-Ann Karppinen ja pärit Soomest.
Sündisin Jakobstadis ja kasvasin Vaasas.
Esimest korda jõin end purju 12aastaselt kooli tantsuõhtul.
Nii noorelt? - Jah.
Kui vaatan praegu 12aastaseid, siis mõtlen, et nad on ju alles lapsed.
Sellest esimesest korrast saigi alguse mu allakäik.
Minu isa oli Soome edukaim müügimees,
kuid tuntusest hoolimata olid tal suured alkoholiprobleemid.
Sügaval sisimas ei tundnud ma end turvaliselt.
Avastasin, et alkohol aitab mul mõtted eemale saada.
Siis liikusin juba narkourgastes...
Ühesõnaga käisin täiesti põhjas ära.
Mu vanem vend saatis mind ära Rootsi,
sest minuga olevat liiga raske. Tal oli õigus.
Kõik see juhtus Vaasas? - Jah.
Minu vanemad olid kolinud Rootsi enne mind.
Läksin nende juurde, aga paari nädala pärast olin jälle tänaval.
Ma mõtlesin, et nüüd saan alustada puhtalt lehelt,
aga kuna probleem ei olnud minu elukohas, vaid minus,
läks asi mitu korda hullemaks.
Sõitsin sihitult linnas ringi, varjasin end pööningutel...
Kaalusin kõigest 57 kg ja olin hambutu.
Kuna olen veel ka pikka kasvu, olin nagu linnas ringi hulkuv luukere.
Milliseid aineid sa tarbisid? - Kokaiini ja hašišit.
Segamini? - Jah. Ja sekka ka alkoholi.
Tõeline kompott. Tablette ka veel peale...
Mul tekkisid psüühikahäired ja muutusin paranoiliseks.
Nägin jubedaid hallutsinatsioone.
Kesklinnas tulid minu juurde ühed kristlased.
Ma teadsin, et nad on nelipühi kirikust.
Nad tahtsid aidata ja rääkisid mulle Jeesusest.
Ma läksin endast täiesti välja.
Mõtlesin, et Jeesust ei huvita ja Ta ei saa mind aidata.
Tema on püha ja puutumatu,
mina aga olen alla käinud ja teinud elus palju kurja.
Jeesus isegi ei vaataks minu poole.
Käskisin neil usklikel kaduda.
Tarvitasid kõike, mida kätte said?
Jah. Kõigele otsa veel kuritegevus, vägivald, ähvardused...
Elasin sügavas, pilkases pimeduses.
Lootusekiirtki ei paistnud.
Ma olin kindel, et nõnda leiangi oma otsa.
Proovisin mitu korda end tappa, aga alati ilmus keegi mu teele.
Osalesime ka alkohoolikute ja narkomaanide tugirühmades.
Meid ajas sinna sotsiaalamet, sest me ise ei tahtnud muutuda.
Me ei osanud teist moodi elada.
Sõltuvus oli kujunenud osaks su identiteedist? - Jah.
Tugirühmad oli koht, kus tundsid end turvaliselt?
Mitte nagu kodus? - Jah.
Aga ka seal esines emotsionaalset väärkohtlemist,
mida olin üles kasvades näinud.
Haiglasel kombel tekitas see minus turvatunnet.
Siis kohtusid mehega, kellega oled siiani abielus?
Jaa! Suudad sa seda uskuda?
Tulite üheskoos pimedusest välja valguse kätte.
See juhtus 1986. aasta talvel.
Meie ainsaks eluasemeks oli Ford.
Pesitsesime Sollentunas Helenelundis.
Nii külma talve polnud Rootsis nähtud teab kui kaua.
Kui hommikul üles ärkasime, olid aknad üleni jääs.
Me sõime lund ja pesime end sellega, sest raha läks mujale.
Kui mu ema ära kolis, läksime meie omakorda Norrvikenisse.
Meie uus aadress oli Armulauakäik 23.
Alles mõni aasta hiljem sain vihjest aru.
Seal tegigi meie mõlema elu täispöörde.
Kari oli röövretkel - nagu ta ise ikka ütles -, et raha saada.
Jäin korterisse üksi ja hirmununa, kerisin kardinad alla.
Ma ei julgenud isegi ust paotada, olin niivõrd paranoiline.
Nüüd ei takistanud keegi mul endalt elu võtmast.
Ma kandsin alati kaasas nuga,
et end vajadusel kaitsta.
Istusin diivanil. Tõstsin noa, et oma ranne läbi lõigata.
Õhk oli meeleheitest, valust ja rusutusest paks.
Ääretu pimedus.
Ühtäkki hakkas miski toas ringi tuhisema
ja ruum täitus kirjeldamatu armastusega.
Seda on võimatu sõnadesse panna.
Jeesuse armastust peab ise kogema.
Tõstsin täielikus hämmelduses oma pea.
Teadsin vaid, et midagi väga imelist oli juhtunud.
Kui tõstsin oma pilgu, nägin toa nurgas seismas Jeesust.
Ta sirutas oma käe välja ja ütles: "Mina olen siin."
Ainult need kolm sõna, ei midagi muud.
Sa nägid Jeesust? - Jah. Nägin Jeesust.
Kui ma Jeesust nägin ja aru sain, kellega on tegu,
langesin põrandale ja hakkasin nutma.
Hüüdsin Talle oma hädapalve: "Ma tahan järgida Sind kogu südamega!"
Mulle ei meeldinud teha asju poolikult.
Kuna varem olin pealaest jalatallani sõltuvuses,
siis nüüd tahtsin olla pealaest jalatallani Jeesuses,
kuulutada evangeeliumi ja rääkida inimestele,
et meil kõigil on lootust pimedusest pääseda.
Mitte ükski olukord ei ole Jeesuse jaoks lahendamatu.
Tema saab meid muuta ja anda meile uue elu, mis kestab igavesti.
Jumala armastus murdis hetkega kõik ahelad.
Ma varisesin põrandale, nuga lendas käest minema.
Purskasin nutma selliselt, et välja tuli vist küll kõik,
mida olin aastaid endas hoidnud.
Meid saadeti koos mehega kristlikku rehabilitatsioonikeskusesse.
Alguses taheti meid paigutada mujale ja üksteisest eraldi,
aga ma olin näinud seda rehabilitatsioonikeskust telekast
ja küsisin selle kohta sotsiaaltöötajalt.
Ta ütles, et see on usuga seotud ja sinna ei lähe.
Tulistasin: "Kindel minek!"
Oma meest Karit pidin tagant utsitama, sest ta arvas,
et meil on ilma Jumalatagi probleeme küllalt.
Vedasin ta ikkagi kaasa ja ta sai esimesel õhtul päästetud.
Kõige vahvam asi juhtus kohale jõudes:
seal kõlas laul "Jeesus on avanud pärliväravad".
See oli lastelaagris mu lemmiklaul.
Teadsin, et olen lõpuks leidnud oma kodu.
Usule tulek muudab elu jäädavalt. - Just.
LÕPUKÜSIMUSED
Kui saaksid hüpata tagasi aega, kui olid 12aastane,
siis millist tarkust endaga jagaksid?
Ilmselt ütleksin endale: "Ära joo tilkagi alkoholi."
Mitte tilkagi? - Ei.
Hoiaksid kaugele? - Jah, väga kaugele.
Teine küsimus kõlab nii:
mõtle hetkeks oma elu kõige pimedamale ajale.
Millist nõu anda neile,
kes tahavad sellisel ajal olla sinu jaoks olemas?
Minu nõuanne oleks selline: ära kaota kunagi lootust.
Ükskõik kui karm olukord ka ei tunduks,
ära vaata selle inimese tegusid, vaid seda, kelleks ta on loodud.
Ära anna alla, jätka võitlust.
Meie vaatajate seas võib olla mõni, kellele sinu jutt on tuttav.
Mida talle ütleksid?
Kui vaatad praegu seda saadet ja tunnistad, et oled samas olukorras,
oled juba kõige olulisema sammu astunud.
Oled endale tunnistanud, et võitled alkoholi- või narkosõltuvusega.
Sellisel juhul soovitan pöörduda
kristliku rehabilitatsioonikeskuse poole.
Oleme Rootsis teinud seda tööd 60 aastat.
Meie kohta saad uurida aadressil lp-verksamheten.se.
Piibli Roomlaste kirja 10. peatüki 9. salmis öeldakse:
"Kui sa oma suuga tunnistad, et Jeesus on Issand,
ja oma südames usud, et Jumal on ta üles äratanud surnuist,
siis sind päästetakse."
Palu Jeesust lihtsate sõnadega. Me võime ka teha seda koos.
Võtame väikese aja, et teha päästepalve.
"Ma tänan Sind, Jeesus, et Sa päästad minu.
Aitäh, et Sa andestad mu patud.
Tahan kuuluda Sulle. Aitäh, et Sa võtad mind enda lapseks.
Aitäh veel kord. Jeesuse nimel, aamen."
Selle lihtsa palvega saab sinu elus alguse sootuks uus peatükk.
Nüüd on aeg õppida Jumalat lähemalt tundma.
Kui sul ei ole veel Piiblit,
siis külasta aadressi himlentv7.se/jesus.
Järgmine nädal sõidame juba uue külalise seltsis.
Nägemist!
Tõlge: Karin Reisko