Hyvät katsojat! Tervetuloa taas Herra käyttää lääkäriä -ohjelmaan!
Kun lääkärissä käydään, se suuri kysymys usein on, -
mitä nämä laboratoriotulokset merkitsevät.
Mitä tarkoittaa, kun tässä on tähti?
Onko minun syytä huolestua tästä tuloksesta?
Tästä kysymyksestä keskustelen nyt dosentti Lasse Uotilan kanssa, -
joka on pitkään toiminut laboratoriotutkimusten kehittäjänä.
Lasse, miten kiinnostuit lääke- tieteestä ja laboratorioalasta?
No, minulla oli jonkinlaisia esikuvia lääketieteessä.
Suvussa oli lääkäreitä, ei tosin ihan omassa perheessä.
Sitten vanhempi sisareni oli aloit- tanut H:gissä lääketieteen opinnot.
Oli tässä mielessä esikuvia. Ehkä asiaan vaikutti myös se, -
että pärjäsin aika hyvin koulussa.
Hakeuduin sitten Helsinkiin ylioppilaaksi tultuani -
lääketieteen 6-viikkoiselle karsintakurssille.
Pääsin sieltä heti sisään, niin pitihän opinnot sitten aloittaa.
2. opintovuotena kiinnostuin kovin lääketieteellisestä biokemiasta.
Suoritin sen varsin hyvin arvosanoin ja pyydettiinkin -
tutkimustyöhön ko. laitokseen. Siinä opintojen ohessa -
opettelin siellä tutkimustyötä. Valmistuttuani lääkäriksi -
jatkoin tutkimustyötä ja väittelinkin tuolta alalta.
Pätevöidyin vielä dosentiksikin.
Kun piti pohtia, mille lääketieteen erikoisalalle erikoistuisin, -
niin laboratorioala tuntui luonnolliselta.
Monet senaikaiset laitteet ja menetelmät -
olivat jo tulleet tutuiksi siinä tutkimustyössä.
Mikä oli muuten väitöskirjasi aihe?
Se liittyi glutationia käyttäviin entsyymeihin. Ehkä vähän vaikea.
Glutationi on solun antioksidantti, jota on hyvin paljon.
Joo, biokemia on kyllä aika vaikea alue yleensäkin.
Se on työläs tentti. Muistan omilta ajoiltani, -
että se oli aika vaikea tekninen alue, mutta erittäin tärkeä.
Voisitko kertoa lyhyesti laboratoriokokeiden merkityksestä -
ja laboratorioiden toiminnasta Suomessa yleensä?
Kliinisistä lääkärin päätöksistä yli 70 %:ssa on -
laboratoriotutkimuksilla merkittävä, jopa ratkaiseva osuus.
Laboratoriotutkimukset ovat keskimäärin halpoja.
On laskettu, että terveydenhuollon kokonaisbudjetista -
vain 5 % muodostuu laboratorio- kustannuksista.
Suomessa tehdään n. 65 milj. laboratoriotutkimusta/vuosi.
Se tarkoittaa 13 tutkimusta/hlö.
Kustannukset ovat kuitenkin vain noin 70 euroa/hlö.
Suomen suurin kliininen laboratorio on Uudenmaan alueen HUSLAB.
Siellä tehdään noin 20 milj. tutkimusta/vuosi -
eli lähes 1/3 kaikista laboratorio- tutkimuksista.
Tähän olen koonnut yhdeltä vuodelta HUSLAB:in tutkimusmääriä.
Tästä käy ilmi, mitä tutkimuksia tehdään eniten.
Kärjessä on PVK+T eli perusveren- kuva+trombosyytit (verihiutaleet)
Sitä tehdään 1,3 milj./vuosi.
Lähes yhtä paljon tehdään kreatiniinia, joka on munuaisten perustoimintakoe.
Esim. erityisesti bakteeritulehdus- mittari CRP:tä 1,1 miljoonaa, -
nestetasapainomittareita kaliumia ja natriumia noin saman verran.
Marevan-hoidon kontrollitutkimusta INR:ää tehdään n. 700 000 -
ja yleisintä maksakoetta Alat:ia suunnilleen saman verran.
Plasmaglukooseja tehdään noin 0,5 miljoonaa.
Tämä on aiemmin ollut korkeampi, jopa 1 miljoonan luokkaa.
Niitten määrä keskuslaboratorioissa on pudonnut, -
koska niitä tehdään aika paljon klinikoissa, -
esim. diabetespoliklinikoilla.
Sitten potilaat itse tekevät niitä nykyisin hyvin paljon kotioloissa.
Tässä on noin 20 yleisintä tutkimusta, -
mutta HUSLAB:ssa on yli 2 000 laboratoriotutkimusnimikettä.
Niitten kokonaismäärä hipoo 20 miljoonaa.
Kovin tutultahan tuo näyttää.
Noita 20:ta varmaan itsekin eniten tilaan.
Määrä 2 000 on todella valtava.
Rehellisesti myönnän, etten tiedä, mitä kaikkea voi tehdä, -
mutta yleislääkäri ei sitä välttämättä tarvitse.
Miten nämä viitearvot? Potilaat huolestuvat siitä, -
jos siellä on tähtiä tms. kokeiden perässä.
Mitä ne viitearvot tarkoittavat?
Mikä niitten merkitys on ja mistä se viitearvo tulee?
Aiemmin puhuttiin normaaliarvoista, joka saattoi olla selkeämpikin.
Normaaliarvokäsite on oikeastaan väärä.
Viitearvotermiä käytetään mm. siksi, -
että arvot, joihin tuloksia verrataan, -
riippuvat esim. sukupuolesta, iästä ja eräistä muista seikoista.
On oikeastaan monia "normaaliarvo- ja". Parempi ilmaisu on viitearvo.
Viitearvot saadaan, jos puhutaan terveitten arvoista kuten yleensä,-
ottamalla terveestä väestöstä otos, -
esim. 300 tervettä henkilöä.
Heiltä tehdään ko. määritys ja niistä tehdään tulosjakauma.
Siitä keskimmäiset 95 % muodostavat sen viitealueen.
Pieni määrä tuloksia kummastakin päästä jätetään pois.
Välttämättä se ei tarkoita, että olet epänormaali, -
jos vähän menee laidoista yli. Muitakin seikkoja on huomioitava.
Kyllä. Juuri siksi, että pieni määrä jätetään ulkopuolelle, -
niin hyvin pieni alitus/ylitys ei yleensä merkitse mitään.
Miten laboratoriotekniikka on kehittynyt siitä, -
kun aikanaan aloitit laboratorio- työskentelyn?
Niin, minulla on tässä hyvinkin pitkä ura.
Erikoistuin laboratorioalalle vähän myöhemmin, -
mutta jo 1 vuoden lääketiedettä opiskeltuani hakeuduin kesätöihin -
yhden aluesairaalan laboratorioon laboratoriohoitajan sijaiseksi.
Nyt ajateltuna siihen aikaan -
tämä toiminta oli jotenkin alkeellista.
Esim. verinäytteet haettiin tavallisilla avoneuloilla.
Kaikki tehtiin enemmän tai vähemmän käsin.
Jotain laitteita oli käytössä, pieniä spektrofotometreja tms.
Kaikki tapahtui paperilla. Tutkimuspyynnöt tulivat paperisina.
Tulokset kirjattiin paperille käsin ja vastattiin tulokset paperilla.
Nythän on jo vuosikymmeniä ollut niin, -
että ATK on erittäin tärkeä osa laboratorion toimintaa.
Tutkimukset pyydetään ATK:lla. Kaikki on jotenkin ATK-välitteistä.
Tulokset raportoidaan ATK:lla.
Joskus on ATK-katkoksia, jotka ovat vähän katastrofitilanteita.
Siinä pyritään ATK-järjestelmä saamaan nopeasti jaloilleen.
Tutkimukset sinänsä ovat muuttuneet siihen suuntaan, -
että on pyritty yhä suurempaan automaatioon, -
varsinkin suuria määriä tehtävissä massatutkimuksissa.
Joo, muistan hyvin sen ajan. Itsekin nuorena opiskelijana -
otin verikokeita vapisevin sormin.
Ei ollut mitään suojalaitteita. Siitä vaan neulasta putkeen.
- Nythän on tosiaan tämä vakuumi- näytteenotto. - Joo, se on vakuumi.
Ei oikein ehkä osattu pelätä näitä tauteja samalla tavalla.
Mitään kovin kummallista ei sattunutkaan onneksi.
Mites laboratoriokokeitten luotettavuus?
Miten luotettavia kokeet yleensä ovat? Miten sitä ylläpidetään, -
että voidaan olla varmoja luotettavuudesta huomennakin?
Joo, tämä on hyvin tärkeä osa laboratoriotoimintaa, -
koska epätarkat/väärät tulokset eivät hyödyttäisi, vaan haittaisivat.
Laboratoriolääkäreiden ja myös toisen ammattikunnan, -
sairaalakemistien, työpanoksesta aika suuri osa menee tähän.
Pidetään yllä tulosten luotettavuutta koko ajan.
Jos lyhyesti selostan käytettäviä menetelmiä, -
niin potilastulosten ohella tehdään aina kontrollinäytteitä.
Potilasnäytteiden joukossa on useita eritasoisia kontrolleja.
Niistä tiedetään, mikä tulos pitäisi tulla.
Sitten tulokset katsotaan.
Yleensä niistä saadaan sellaisia tuloksia kuin pitäisikin.
Jos ei saada, joudutaan koko sarja potilastuloksineen hylkäämään, -
tekemään jotakin ja aloittamaan alusta.
Luotettavuutta ja laatua ylläpidetään myös -
sisäisillä ja ulkoisilla laadun- arviointikierroksilla.
Sisäisistä kierroksista esimerkkinä HUSLAB:ista mainittakoon, -
että teemme esim. kolesteroli- tutkimusta useissa pisteissä, -
esim. Helsingin, Espoon ja vaikka Porvoon laboratorioissa.
Samat näytteet lähetetään kaikkiin laboratoriopisteisiin -
ja kaikki määrittävät sitten samana päivänä niistä kolesterolin.
Tulosten tulee verrattaessa olla samoja/samaa luokkaa kaikissa.
Samat tulostasot kaikkialla. Jotain on tehtävä, jos näin ei ole.
Ulkoinen laadunarviointi tarkoittaa sitä, -
että joku ulkoinen taho Suomessa, esim. Labquality-firma -
tai jostain ulkomailta lähetetään näytteitä määritettäväksi.
Myöhemmin kuullaan, olivatko tulokset oikein vai väärin.
Yleensä ne ovat oikein, mutta jos on vikaa, jotain pitää tehdä.
Vielä voisi mainita, että suuret/ keskisuuret laboratoriot meillä -
ovat ns. akkreditoituja. Se tarkoittaa sitä, -
että KTM:n alainen Finas käy tarkistamassa -
akkreditoitujen laboratorioittemme toiminnan yleensä kerran vuodessa.
Ne kiinnittävät erityistä huomiota tulosten oikeellisuuteen.
Se on joka vuosi läpäistävä, jotta akkreditointistatus säilyy.
70-luvun alussa olin nuorena amanuenssina -
yliopistollisessa keskussairaalassa.
Muutaman kerran tuli täysin käsittämättömiä tuloksia.
Silloin ei laatukontrolleja ehkä ihan samassa mitassa ollut, -
mutta vanhemmat kollegat lohduttivat: "Kuule, pyydäpäs uusi näyte."
Siinä oli siis sattunut jotakin.
Voiko tutkimus mennä pilalle jo verta talteen otettaessa, -
näytettä käsiteltäessä tai kuljetuksen aikana?
Onko tässä virhelähteitä? - On toki. Ne tiedostetaan -
ja kaikkiin niihin siksi myös kiin- nitetään koko ajan paljon huomiota.
Joitain päivystystilanteita lukuun- ottamatta Suomessa on tapana, -
että laboratoriosta tulee näytteenottaja.
Näin kyseessä on ammattilainen ja näytteenotto on laadukasta.
Ulkomailla voivat klinikoitten sairaanhoitajat ottaa -
oman osastonsa näytteet. Silloin se ei välttämättä ole -
niin pitkälle stemmattua kuin ammattilaiset ottajina.
Riippuen siitä, mitä tutkitaan, ohjeet ovat hyvin tarkat: -
paljonko näytettä tarvitaan, miten se otetaan, -
mitä veren hyytymisen estäjää (antikoagulantti) käytetään jne.
Näytteen käsittelystä on myös tarkat ohjeet.
Verinäytteestä on yleensä valmis- tettava plasma tai seerumi -
sentrifugi-laitteen avulla. Miten pian näytteenoton jälkeen -
se on tehtävä, siitä on tarkkoja ohjeita.
Kuljetukseen liittyen riippuu paljon tutkimuksesta, voidaanko...
On tutkimuksia, joita ei voida kuljettaa toisaalle.
Esim. verikaasuanalyysin näyte säilyy aika huonosti.
Analyysi pitää tehdä yleensä samassa rakennuksessa, -
mielellään jopa lähellä potilasta. Silti suurin osa tutkimuksista -
säilyy niin hyvin, että näytteen voi ottaa esim. tk:ssa -
ja lähettää keskussairaalaan eli toisaalle tehtäväksi.
Useimmiten voidaan lähettää jopa huoneenlämpöisinä, -
jos viive on vain muutamia tunteja. Joissakin tutkimuksissa -
näyte pitää nopeasti jäähdyttää ja lähettää ns. kylmälähetyksenä.
Jotkut täytyy jopa pakastaa näytteenottopaikassa -
ja lähettää pakastettuna.
Joo, tämä kaikki edellyttää melkoista tietotaitoa.
Kun on 2 000 tutkimuksen arsenaali, -
niin osataan oikein käsitellä ja analysoida näytteitä.
Se on varsin vaativa ja keskeinen erityisala. Kuten totesit, -
niin lääkärille 70 %:ssa diagnos- tiikkaa kokeet ovat välttämättömiä.
Laboratorio on tavallaan avain- asemassa koko lääketieteessä.
Se on hyvin tärkeä ja meillä laaduntarkkailu on toiminut -
jo parikymmentä vuotta. Olin silloisen LKH:n työryhmässä.
Tutustuimme vastaaviin kontrolleihin Euroopassa.
Ainakin keskenämme voitiin todeta, että Suomessa oli aika hyvin, -
mutta ei nyt kehuskella tässä kuitenkaan.
Se vaatii jatkuvaa työtä, tarkkuutta ja huolellisuutta.
Miksi jotkut laboratoriokokeet edellyttävät -
syömättä ja juomatta olemista? Potilaat tätä usein kyselevät.
Siitä tehdään aika isokin numero. Miksi joskus pitää olla -
syömättä ja jopa juomattakin ennen näytteenottoa?
Mikä tässä on takana? - Itse asiassa usein luullaan, -
että jopa kaikki olisivat näitä. Niitä on kuitenkin aika vähän.
Yksi esimerkki kokeesta, jonka edellä ei saa syödä, -
on tavallinen verensokerimääritys tai oikeastaan mitattava glukoosi.
Siinä paastovaatimus näytteen edellä johtuu siitä, -
että kun henkilö syö, niin sokeri lähtee nousemaan.
Riippuu siitä, mitä syödään ja kauanko siitä on ennen näytettä, -
jolloin on vaikeaa saada standardi- tilannetta.
Jos potilas paastoaa ennen, se on ikään kuin standardoitu tilanne.
Viitehenkilötkin, joiden mukaan glukoosiviitearvot on määritetty, -
ovat paastonneet ennen näytettä.
Toinen esimerkki on trikgyseridien määritys, -
joka vaatii paastoa. Se on rasvatutkimus, -
jotain usein pyydetään samalla kun kolesterolia.
Jos henkilö on syönyt, triglyseridejä on veressä -
2 eri hypoproteiinifraktiossa: -
ns. VLDL-fraktiossa ja kylomikroneissa, -
joita tulee vereen aika nopeasti kun syö.
Jos otetaan paaston jälkeen, -
niin triglyserideja on vain 1 fraktiossa.
Se vaikuttaa tulokseen.
70-luvulla joku vitsaili laborato- riossa, -
että jos on heti karjalanpaistin jälkeen otettu rasvanäyte, -
niin rasvakerros lillii siinä päällä, "tukkii koneet". - Niin.
Sekin kyllä voi vaikuttaa - kaikissakin tutkimuksissa, -
mutta se voidaan yleensä hoitaa, ellei tutkimus vaadi paastoa.
Joo, kyllä.
Niin, vähän sivuttiinkin sitä, voiko laboratoriokokeita tehdä -
muualla kuin laboratorioissa eli klinikoilla tai poliklinikoilla.
Entä täysin terveydenhuollon ulkopuolella otettavat kokeet, -
esim. poliisin tiloissa?
Toisaalta, onko kokeita, joita voidaan tehdä kotona?
Miten luotettavia nämä em. paikoissa otetut kokeet ovat -
verrattuina laboratorioissa tehtyihin kokeisiin, -
joissa laboratoriohoitaja ottaa näytteet?
Yksi trendi laboratoriotutkimuksissa on ollut, -
että ns. vieritutkimusten, POCT-tutkimusten -
(Point-of-Care Analysis) osuus on ollut kasvamassa.
Vieritutkimuksia on ehkä nyt n. 25 % kaikista tutkimuksista, -
mutta luku tulee varmaan olemaan isompi tulevaisuudessa.
Kaupalliset reagenssi- ja laite- valmistajat ovat kehittäneet -
määritysreagensseja ja pieniä helppokäyttöisiä laitteita.
Ei tarvitse olla ammattilainen, joka niitä testejä tekee.
Esim. aika vaativakin tutkimus, kuten verikaasuanalyysit, -
niin on kehitetty aika helppokäyttöisiä laitteita.
Esim. sairaaloiden teho-osastot nykyisin tekevät paljon itse -
potilaan lähellä verikaasuanalyysit, -
joista saadaan happoemäs- ja neste- tasapainotuloksia nopeasti.
Kaikkein yleisin vieritutkimus on kuitenkin veren sokeri, glukoosi.
Niitä siis tehdään paljon esim. diabetespoliklinikoilla.
Hyvin paljon tehdään pikamittareilla myös kotona.
Insuliinia tarvitseva tyypin 1 diabeetikko tekee -
jopa 10 kertaa päivässä itsestään veren sokerin.
Tyypin 2 diabeetikkokin, jolla on suun kautta hoito, -
tekee ainakin kerran päivässä. Näin monia määrityksiä olisi -
hyvin vaikea järjestää muuten kuin sairaalaoloissa.
Monia muitakin voivat potilaat itse tehdä.
Hemoglobiini-A1c eli glykohemo- globiinimittauksia -
jotkut tekevät kotona ja Marevan- hoidon kontrollina INR-mittauksia.
Raskaustestejä, jopa huumetestejä on tehty kotioloissa.
Mitä luotettavuuteen tulee, niin ilman muuta on niin, -
että laboratorioiden ulkopuolella testejä tekevien pitäisi -
osallistua ulkoisiin laadun- arviointikierroksiin.
Tekijöitten siellä klinikoissa on joskus vaikea ymmärtää sitä.
Jos laitteet eivät toimi, kutsutaan heti laboratoriosta korjausapua.
Jos toimivat, niin kuvitellaan tulokset oikeiksi. Näin se ei ole.
Laitteen toimiessakin tulokset voivat olla oikeita tai vääriä.
Siksi pitäisi laadunarviointi- kierrokseen osallistua.
Poliisissa se olisi vielä tärkeämpää kuin esim. klinikoissa.
Kotioloissa arviointikierroksia on kuitenkin vaikea järjestää.
Siinä pitää luottaa siihen, että henkilö on motivoitunut -
analysoimaan glukooseja/muita testejä, kun on itse potilaana.
Joo, laaduntarkkailu on varmasti hyvin tärkeää näissä pisteissä, -
ettei tule vääriä johtopäätöksiä.
Mitä sanoisit sokeritaudin diagnoosista ja seurannasta?
Sitähän voi itsekin aika pitkälle ottaa näitä, kuten totesit.
Voidaanko diagnoosikin tavallaan tehdä myös itse?
No, ei oikeastaan. Kyllä diagnoosi pitäisi ammattilaisen tehdä.
Siinähän käytetään paastoglukoosia ensisijaisena.
Osalla paastoglukoosi voi olla vaikeasti tulkittava, -
eikä siitä saada varmaa tietoa. Silloin tehdään sokerirasitus.
Annetaan suun kautta sokeria ja otetaan useita verinäytteitä.
Sokerirasitus on se varsinainen diagnostinen koe.
Seuranta paljolti perustuu siihen, -
että potilaat itse tekevät glukoosi- määrityksiä. Se on tärkeää.
Seurannassa pitää käyttää myös gly- kohemoglobiinimäärityksiä (HbA1c).
Yleisimmin se tehdään 3 kk:n välein samalle diabetespotilaalle.
Hyvässä tasapainossa voidaan tutkimus harventaa 6 kk:n väleihin.
Niitäkin jotkut tekevät itsestään kotona.
Tämä koe ei mittaa sen hetkistä veren sokeria, -
vaan se mittaa keskimääräistä sokeriarvoa aikaisemmin, -
sanotaan 3-8 viikkoa ennen näytteenottoa.
Jos keskimääräinen veren sokeri on hyvä, -
niin glykohemoglobiinitulos on alhaisempi.
Tämän viitealuehan on vanhoissa yksiköissä 4-6 %, -
niin diabeetikolla yleensä pyritään pitämään se alle 7 %.
Ei välttämättä päästä ihan viitealueelle asti.
Jos se kuitenkin pysyy alle 7 %, niin valtimokomplikaatioita, -
jotka diabetespotilaalle voivat vaikuttaa näköön, -
munuaisten toimintaan tai aiheuttaa muita valtimotautioireita, -
niin eteneminen pysähtyy hyvällä tasapainolla ja arvoilla.
Joo, se on tärkeä tavoite. Mainitsit jo, -
että Marevan-hoidon, verenohennus- hoidon testejä voitaisiin -
myöskin tehdä itse. Miten luotettavaa se on ja miten se toimii?
Joo, Marevanhan on veren hyytymisen estäjä -
laskimo- tai valtimotukospotilailla.
Siinä pyritään vähentämään veren- hyytymistaipumista normaalista.
Siinä annos on valitettavasti hyvin yksilöllinen.
Se riippuu iästä, sukupuolesta, ravinnosta, perintötekijöistä, -
muista sairauksista jne. Siksi siinä joudutaan käyttämään -
laboratoriokontrollia, kun annos on niin yksilöllinen.
Lisäksi tasapaino tulee hitaasti. Ihan alussa hoitoa aloitettaessa -
pitää aika tiheästikin tehdä kokeita.
Jos saavutetaan tasapaino - yleensä noin viikossa -
sitten testejä voi selvästi harventaa.
Tosiaan hyvässä tasapainossa voivat potilaat itsekin tehdä niitä.
Joo, tämä on suuri ongelma. Meillä on muistaakseni 100 000 käyttäjää.
Se tuntuu olevan enenevä ongelma.
Tähän voidaan palata vielä seuraavassa jatkossa.
Hyvä katsoja, jos haluat tukea tätä Herra käyttää lääkäriä -ohjelmaa -
ja näiden jaksojen tekemistä, -
voit soittaa tukinumeroon 0600 10077.
Puhelun hinta on noin 10 euroa.
Voit myös käyttää tilinumeroa ja viitettä. Kiitos mukanaolosta!
Meidät on kaikki luotu Jumalan kuviksi.
On tärkeää huolehtia terveydestään ja näin ennaltaehkäistä sairauksia.
Auta tukemalla tätä ohjelmaa.
Voit soittaa numeroon 0600-10077.
Puhelu maksaa noin 10 euroa ja olet mukana tukemassa -
tätä toimintaa kaikkien meidän yhteiseksi parhaaksi.
Tekstitys: Tuula-Riitta Virrankare