Hyvät katsojat! Tällä kertaa Herra käyttää lääkäriä -sarjassa -
keskustelen dosentti Reino Pöyhiän kanssa. Tervetuloa mukaan!
Reino, aina kun ajattelen sinua, niin tulee mieleeni, -
että olisit voinut ansaita leipäsi ihan hyvin konserttipianistina -
tai kokkina tai lääkärinä.
Mikä sai sinut hakeutumaan lääkärin uralle?
No, mukavinta varmaan olisikin ansaita elanto kokkina.
Tykkään tosiaan hyvästä ruoasta. Mukavaa on soittaminenkin, -
mutta niitä paljon helpompaa minusta on lääkärintyö.
Minustahan tosiaan piti tulla konserttipianisti.
Kyllä minusta pianisti tuli. Tein Sibelius-Akatemiassa pianodiplomin.
Mutta siinä nuoruusvuosina, kun aloitin pianonsoiton opinnot, -
niin oli suuria vaikeuksia ja elämän etsimistä.
Silloin Jumala kutsui puoleensa ja oikeastaan ensi kertaa ymmärsin, -
mitä armo merkitsee. Ymmärsin sen, -
että koko olemukseni on riippuvainen siitä, -
mitä Jumala on ja mitä Hän on minulle tehnyt.
Ne ajatukset oikeastaan kannustivat pyrkimään lääkikseen.
Oikeastaan ajattelin, että minusta tulisi psykiatri, -
mutta Herra johdattaa monesti eri lailla kuin itse ajattelee.
Mutta näin se meni. - Niin, psykiatrinahan voi toimia -
myös nukutuslääkärin työssä, koska ihmisten tila lienee aika herkkä.
Sinähän hoidat näitä isojenkin leikkausten anestesioita -
ja sillä tavalla vastuu on suuri.
Tuntuuko työ joskus kuormittavan raskaaltakin?
Tietysti tuntuu. Totta kai nukutus- lääkärin työ perinteisesti siinä, -
että nukuttaa potilaita ja sitten myös herättää heidät, -
on hyvin vaativaa työtä. Tavallaan potilaan hoidossa usein -
ollaan hyvin kriittisten tilanteitten äärellä.
Tietysti se välillä tuntuu kuormittavalta ja raskaalta.
Toisaalta, tämän ammatin voi hyvin oppia niin kuin ammatti opitaan.
Sen lisäksi voi vielä turvata rukoukseen.
Se on minulle hyvin tavanomaista, -
että kun isoihin leikkauksiin menee, niin...
Ei ne ehkä ole niin pitkiä rukouksia, -
mutta silti semmoista Jumalan puoleen kääntymistä.
Ilman muuta koen saavani voimaa. - Hyvä, että sanoit tuon.
Itsekin yleislääkärinä teen pientä kirurgiaa, -
poistan pieniä kasvaimia. Minäkin rukoilen äänettömästi lyhyesti, -
ennen kuin tartun veitseen: "Herra, ole nyt tässä mukana."
Näin kertoi myös ystävämme Sakari Orava, -
joka tekee näitä kuuluisuuksien leikkauksia.
Hän sanoo avoimesti aina rukoilevansa.
Saman olen havainnut lähetys- lääkäreillä. He toimivat -
aika huimissakin oloissa. Kyllä hekin kertovat aina rukoilevansa.
Siinä aina rukouksen hengessä ollaan, -
niin se jotenkin rauhoittaa. Ja tietysti koulutus on A ja O.
Aikanaan nukutusta pidettiin jopa hiukan vaarallisena, -
mutta nykyään voitaneen sanoa, -
että nukutus on turvallinen eikä sitä tarvitse pelätä.
Se pitää paikkansa. Kuten vähän viittasinkin, -
me nukutamme ja myös herätämme. Esittäydynkin potilaille, -
että olen nukutus- ja herätys- lääkäri. Jos herätys jää pois -
se voi joskus tuottaa hämmennystä.
Toden totta, potilaan nukuttaminen suuriin leikkauksiin on tullut -
koko ajan yhä turvallisemmaksi -
kehittyneen lääketieteen, lääkkeiden, seurantamenetelmien ansiosta.
Se kyllä pitää paikkansa. Ei olisi voitu kuvitella 30 vuotta sitten -
tehtävän sellaisia isoja leikkauksia kuin nyt tehdään.
Loppujen lopuksi harvoin potilas menehtyy nukutukseen.
Jos potilas kuolee leikkauksessa, -
niin silloin yleensä on kyseessä laaja-alaiset elinvauriot.
Nukutus ei suinkaan ole menehty- misen syy, vaan vaikea sairaus.
Nukutuslääkärin työhän on muutakin kuin nukuttamista ja herättämistä.
Siihen kuuluu tehohoitoa, ensihoitoa.
Oikeastaan kaikkien Suomen teho- osastojen vastuulääkärit ovat -
anestesialääkäreitä. Ja sitten nykyisin yhä enemmän -
vaikean kroonisen kivun hoitoa.
Nykyään voidaan myös hallita pelot- tavat ja ehkä hankalatkin episodit.
Minäkin olen ollut nukutettuna monta kertaa.
Kun lapsenakin nukutettiin, tuli se kammottava pahoinvointi jälkeen.
Tätähän ei enää tarvitse kärsiä. On hyvät lääkkeet ja nämä hallitaan.
Monenlaisia haittoja leikkaus- toimintaan liittyy, -
samoin kuin selviämiseen leikkauksesta.
Aina ne eivät riipu pelkästään nu- kutuksesta, vaan kokonaishoidosta.
Kirurgiasta johtuvat myös monet haitat. Pahoinvointia esiintyy -
leikkauksen jälkeen. Kaikkien tutkimusten mukaan sitä on n. 30 %.
Sitä pystytään kyllä nykyään hoita- maan aiempaa paljon tehokkaammin.
Sitten osaamme tunnistaa riskiryhmäpotilaat -
ja erityisesti näille potilaille antaa oikeita lääkkeitä.
Myös leikkauksen jälkeistä kipua voidaan hyvin tehokkaasti hoitaa.
Näitten takia ei tarvitse pelätä leikkaukseen tuloa.
Joo, tämän halusin viestittää, että ei tarvitse pelätä leikkausta.
Kun se on lääkärien perustelema ja suosittelema, -
niin voi turvallisin mielin mennä eikä tarvitse olla peloissaan.
Yleensä aina keskustelen tästä riskistä erityisesti siksi, -
että päivittäisessä työssä hoidan -
isojen leikkausten (esim. sydän- leikkausten) nukutuksia.
Yleensä keskustelemme riskeistä. Niitä liittyy leikkaustoimintaan.
Rehellisenä voin aina sanoa, että on oikeastaan suurempi riski -
lähteä kävelemään liikenteeseen kuin tulla tähän leikkaukseen.
Riskit menehtyä ovat varmaan suuremmat keskellä Helsinkiä -
katua ylittäessä kuin nykyisin leikkaussalissa. - Aivan.
Millainen on nykyään hoidettavien sairauksien kirjo?
Onko siinä viimeisen 20 vuoden aikana tapahtunut muutoksia?
Millaisia haasteita on tullut eteen? Onko tullut uusia haasteita?
Olen tehnyt tätä työtäni noin 30 vuotta.
Kaksi suurta muutosta -
olen nähnyt omassa työssäni.
Toinen on potilaitten ikääntyminen. - Joo-o.
Nyt teemme yhä korkeampaan ikään ehtineille -
entistä suurempia toimenpiteitä, ja ne menevät yleensä ihan hyvin.
Toinen suuri muutos on kirurgian muuttuminen -
kevyemmäksi ja vähemmän kajoavaksi.
Tarkoitan tähystystekniikoita.
Vielä 20 vuotta sitten oli monia leikkauksia, -
joita ei enää tehdä, esim. sappikivien poisto.
Se oli tavallinen leikkaus. Nyt emme juurikaan leikkaa, -
koska sen voi tehdä tähystämällä.
Hoidan vain aikuisia. Lapsista en osaa sanoa.
Nämä ovat ilman muuta 2 suurinta muutosta.
Kirurgia näyttää yhä kehittyvän vähemmän kajoavaksi ja se on hyvä.
Tehdään pienempiä viiltoja. Isompia toimenpiteitä voidaan tehdä -
kehittyneen teknologian avulla ja potilaat toipuvat nopeammin.
Silti hoito on yhtä korkeatasoista kuin aikaisemmin. - Aivan.
Oletko törmännyt robottikirurgiaan, Da Vinciin ja näihin laitteisiin?
Kyllä. - Ne ilmeisesti nopeuttavat ja säästävät verenhukassa?
Se kaikki pitää paikkansa. Teemme mm. sydänleikkauksia tähystyksinä.
Sen oppiminen on tietysti ollut haasteellista kirurgeille, -
mutta tekniikkaa voi opiskella virtuaalisesti ja laitteiston avulla.
Tosiaankin robotin avulla -
kirurgi voi havaita tarkemmin käsittelemänsä kudokset, -
ja leikkaustulos teknisesti on entistä korkeatasoisempi.
Todella potilaat toipuvat, koska ei tarvitse esim. avata rintakehää, -
vaan laittaa kyljestä muutama pikku reikä ja leikata vaikka sydäntä.
Se on totta. Teemme näitä leikkauksia -
Helsingissä noin 2-4 viikossa.
Joitakin vuosia sitten tutustuin erääseen herrasmieheen, -
joka kovasti ajoi tätä tekniikkaa Suomeen.
Siinä oli jotain mutkia matkassa ja suhtautuminen oli vähän nihkeää.
Mutta nyt sen asema on vakiintumassa. - Kyllä.
Tietysti teknologia on vieläkin kallista.
Robotit ovat hyvin kalliita. Mekään emme käsittääkseni omista niitä, -
vaan laitteisto on liisattu eli vuokrattu.
Sen ylläpito vaatii kustannuksia.
Ja vaikka robottitekniikka kehittyy, niin kyllä kirurgia tarvitaan.
Ei kaikkea voi robotilla tehdä, ja muutakin kirurgiaa kehitetään.
Isoja muutoksia on ollut. - Robotti ei leikkausta tee, -
vaan lääkäri ohjaa robottia. Eivät robotit kirurgeja korvaa.
Se on vähän sama, kun joskus tuumittiin tietotekniikan tullessa, -
tarvitaanko enää lääkäriä.
Potilas syöttää oireet ja kone antaa diagnoosin.
Kyllä se apuvälineenä käy, muttei se lääkäriä korvaa.
Kaikkein villeimmissä skenaarioissa -
voitaisiin ajatella, että robotti olisi Joensuussa, lääkäri H:gissä.
Toinenkin lääkäri tarvitaan Joensuussa, -
mutta varsinainen operatööri voisi muualta käsin käyttää robottia.
Tätä emme vielä tee. Tehdäänköhän missään? Mutta mahdollista on.
- Kovin mielenkiintoista, koska itse teen telelääketiedettä.
Hoidan 5 yksikköä, joissa kokenut terveydenhoitaja tutkii potilaan, -
ottaa näytteet, lähettää kuvat ja tiedot.
Telelääketieteen avulla otan kantaa, hoidanko minä, -
laitanko reseptin apteekkiin vai mitä tehdään. Tämä on nykyaikaa.
Lapin perukoilla voi tk:sta lähettää sydänfilmin keskussairaalaan -
erikoislääkärin arvioitavaksi ohjeita varten.
Telelääketiede on tulevaisuutta.
Se kaikki on hyvin jännittävää, haastavaa.
Se lisää terveyspalvelujen saatavuutta, mutta pieni huolikin on.
Kyllä ihminen ihmistä tarvitsee. Ei kaikessa hoitamisessa -
toivottavasti tulla koneella korvaamaan ihmistä, lääkäriä, -
joka on lähellä ja läsnä siinä, miten potilasta hoidetaan, -
miten ne hoidot kehittyvät. Se on myös vähän huolenaihe, -
miten pitkälle potilaan ja lääkärin välinen suhde instrumentalisoituu.
Leikkaussalissa ja teho-osastolla työskentelevänä -
näen paljon instrumentteja/koneita. Hyviä apuvälineitä, kuten sanoit.
Renkeinä ne ovat hyviä, mutta ei niistä isänniksi ole.
Ihmistä ei voi koneella korvata. Potilas pitää aina tutkimisesta.
Katsotaan muutakin kuin laboratorioliuskoja ja kuvia.
Itse asiassa on oikein terapeuttista, -
että sanot päivää, katsot silmiin - tartuntavaarasta huolimatta.
Joskus kättely on kielletty epidemian aikaan.
Mutta myös, että ainakin yleislääkärinä -
käyt sopivasti "käsiksi" potilaaseen, koputtelet, kuuntelet ym.
Sieltä löytyy yllättäviä löydöksiä. Otetaan ihan paita pois -
ja kuunnellaan keuhkot kunnolla. Eikä olla vaan tutkivinaan.
Potilaspalaute usein kertoo, että tutkimus koetaan vajaaksi, -
kun on vain koeliuskaa katsottu. Kyllä ihminen on aina keskiössä -
ja hienot laitteet upeina apuvälineinä saavat työn turvallisemmaksi.
Ihminen on aina se keskipiste kuitenkin.
Potilas vaistoaa, oletko kiinnostunut hänestä vai et.
Vai onko hän vain yksi numero sinulla.
Tämä on mielenkiintoista, jos ajatellaan eri-ikäisiä ihmisiä -
ja nykypäivää, jossa kaikki muuttuu yhä virtuaalisemmaksi.
Voit tilata ruoat kotiin tietokoneen välityksellä.
Nykynuoriso elää kummallista virtuaali- tai nettimaailmaa -
tai mitä se on. En tiedä, kun itse en tahdo saada sähköpostia auki.
Kun ajattelee tätä sukupolvea, -
niin miten nämä ihmiset ajattelevat tästä kohtaamisesta, -
ihmisen lähellä- ja läsnäolosta. Jotenkin olen vakuuttunut siitä, -
- voin olla naivikin - mutta kyllä ihminen tarvitsee ihmisen lähelle.
Myös lääkärillä on sijaa tässä vuorovaikutuksessa -
ja myös siinä tilanteessa, jossa sairas kohtaa auttajan -
ja lääkäri kohtaa potilaan. Huom! En sano asiakkaan vaan potilaan.
Niin se läsnäolo on kuitenkin tärkeää.
Monia asioita todella voidaan hoitaa koneiden avulla.
Esim. Hyks:n psykiatrian yksikössä kehitellään -
virtuaalista psykoterapiaa. Monia asioita voi hoitaa.
Voidaan ripeyttää lääkemääräyksiä ja laboratoriotutkimuksia, -
mutta toivottavasti emme mene siihen allikkoon, -
että kaiken siirtäisimme vain koneiden välityksellä.
Se on tuhoisaa ihmiselle.
Meidät on luotu läheisyyteen ja olemaan yhdessä.
Pikemminkin tulisi puhua yhteisöllisyyden lisäämisestä.
Varmaan. Kuulosti aika pelottavalta tuo virtuaalinen psykoterapia.
Keskustelisit päätteen kanssa -
psykoanalyysista tai psykiatrisesta hoidosta.
Toimin aikanaan 16 vuotta kuntoutuslääkärinä.
Me ostettiin näitä hoitosuhteita tietysti.
Kyllä siinä niin kuin... Virtuaalinen terapia oli minulle uusi tieto.
Kyllähän koneiden ja näyttöpäättei- den kanssa seurustellaan liikaakin.
Ei kuulosta enää kovin hyvältä. Ehkä sillekin perusteluja löytyy.
Etenkin nuoremmalle sukupolvelle, jotka lapsesta asti -
rakentavat elämäänsä internetiin ja tietokoneeseen.
Ei sitä pidä väheksyä.
Samalla pitää silti lääkärien ja hoitajien olla hyvin valppaita, -
ettemme sitten kätkeydy koneitten taakse.
Se voi olla jotenkin hylkäämistä. On helppo olla koneen takana.
Ei tarvitse nähdä itkua, surua, epäonnistumisia.
Ei myöskään voi jakaa iloa samalla tavalla hyvistä hoitotuloksista.
Kaikki nämä ovat mielestäni yhä hyvin tärkeitä -
potilaitten hoidossa ja lääkärintyössä.
Itsekin olen kouluttanut satoja lääkäreitä vuodesta -81 -
yleislääketieteen laitoksella.
Siellä paljon tätä dynamiikkaa pohdittiin.
Kovin monet tekijät vaikuttavat: onko lääkäri mies/nainen, -
nuori/vanha. Riippuen lääkärin identiteetistä ja persoonasta, -
siitä, mikä hänestä säteilee, voi potilas kertoa ihan eri tarinan.
Ja mitä hän joskus odottaa, että lääkäri haluaa kuulla, -
niin tarina voi muuttua. Lääkärin pitää olla empaattinen, seurata -
katsoa silmiin ja kuitenkin olla mahdollisimman neutraali.
Antaa potilaan puhua, koska potilas siinä antaa vihjeet diagnoosista.
Jännittävää, että käytit sanaa "tarina".
Valmistin tänään juuri luennon narratiivisesta lääketieteestä.
Opetan palliatiivista lääketiedettä ja olen tällä viikolla -
kouluttamassa 2 päivää hoitajia ja lääkäreitä -
palliatiivisessa hoidossa kipuasioista.
Päätin yhden luennon pitää narratiivisesta lääketieteestä.
Sehän tarkoittaa, että kuunnellaan potilaan tarinaa.
Se voi kuulostaa vähän oudolta, varsinkin tiedemiehen suulla, -
mutta se on hyvin kiinnostavaa. Siinähän ei ole kysymys -
minkä tahansa tarinan kertomisesta. Siinä on kysymys -
esim. identiteettitarinan, sairauden tarinan kertomisesta -
ja kuuntelemisesta. Että sä kuulet sen tarinan -
on ihan yhtä tärkeää kuin sen kertominen.
Luulen, että tämä on lisääntymässä lääketieteessä.
Puhutaankin holistisesta, kokonais- valtaisesta lääketieteestä, -
postmodernista. Tässä juuri tämä ulottuvuus alkaa olla hyvin tärkeä.
Meille lääkäreille taas on merkittävä kysymys, onko minulla aikaa -
ja kuulenko, mitä potilas kertoo sairaudestaan.
Voin paljon oppia ymmärtämään sairaudesta -
potilaan tarinan kautta, ehkä joskus enemmänkin, -
kuin katsomalla virtuaalipäätteestä laboratoriotuloksia, röntgenkuvia.
Nekin ovat tärkeitä, mutta narratiivisuus tullee lisääntymään.
Olen aina painottanut, että pienetkin vivahteet potilaan tarinassa -
voivat avata diagnoosin. Hän sinulle sen diagnoosin antaa.
Anna hänen puhua. Älä keskeytä tai häneltä katoaa punainen lanka.
Itse asiassa aikaa kuluu enemmän.
Keskustellessa narratiiviin menee enemmän aikaa, -
kun se alkaa tavallaan alusta.
Pitäisi malttaa kuunnella, mitä potilaalla on sydämellä -
ja siitä poimia diagnostinen johtolanka.
On ärsyttävää, jos potilas keskeytetään ja sanotaan, -
että puhutaan vain yhdestä asiasta kerrallaan. Se on katastrofi.
Asiat liittyvät toisiinsa. Jos potilas joutuu paniikkiin, -
että hän saa puhua vain tästä eikä siitä toisesta, -
jotka yhdessä muodostavat diagnoosin, niin tulos ei ehkä ole hyvä.
Mieluummin varataan riittävästi aikaa kuin kiirehditään.
Tai otetaan uusi käynti, jos aika loppuu, niin saadaan selvyyttä.
Näin maltillisesti sekä potilas että lääkäri lienevät tyytyväisempiä.
Diagnoosi ehkä helpomminkin sieltä löytyy. - Olet aivan oikeassa.
Yleislääkärinä tiedät siitä työstä minua enemmän -
ja pitkä kokemus vielä, mutta hiljan luin -
H:gin alueen tk:sta, jossa oli uudestaan organisoitu vastaanottoja.
Joitakin vastaanottoaikoja oli pidennetty yli 20 minuuttiin -
ja joitakin supistettu 10 minuuttiin. Jotain voi hoitaa nopeasti.
Mutta on tosiaan asioita, jos halutaan kuunnella potilaan tarinaa -
eläytyä ja ymmärtää, mistä pitkäaikaisissa ongelmissa on kyse, -
silloin tarvitaan aikaa. - Olin aikanaan työparityöskentelyssä.
Työskentelin omaperhelääkärinä. Meillä oli 2 300 potilasta.
Tunsimme ne niin hyvin, että ohjeistimme toimistoa: -
tälle 2 aikaa, tälle lyhyt aika. Se toimii, kun tuntee potilaan.
Kun järjestelmä purettiin, potilaat alkoivat ajelehtia.
Ei hyvä. Itse kannatan väestö- vastuuta ja omalääkärisysteemiä.
Perhelääkärijärjestelmä on perin- teisesti kaikkialla toiminut hyvin.
Ilman muuta. - Muuten se on kerta- käyttökontakti yhtä asiaa varten.
Seuraava juttu sitten joskus, kun ajan sattuu saamaan.
Tässä on myös se ongelma, että jos varausjono on pitkä, -
niin tauti on usein parantunut, jos ei potilas ole joutunut sairaalaan -
avohoitolääkärin näkökulmasta.
Kuitenkin kynnys päästä lääkäriin pitäisi olla matala, -
että pääsisi suht. nopeasti vallitsevissa puitteissa.
Ei semmoisia 2 - 3 kk:n ajanvarauksia.
Se ei ole järkevää kenenkään kannalta.
Varmaan keskustelet jos mahdollista potilaiden kanssa -
ennen nukutusta, kun tapaat heitä.
Oletko niissä keskusteluissa tör- männyt tähän ajankäyttöongelmaan?
No, yliopistosairaalassa tässä suh- teessa meillä on aikaa. Se on hyvä.
Mekin olemme muuttaneet työtapaamme niin, -
että potilaat voivat tulla suoraan kotoa isoon leikkaukseen, -
esim. sydänleikkaukseen. Silloinkin potilas kuitenkin käy -
edeltävänä päivänä/viikkona sairaalassa tapaamassa -
sekä kirurgia että anestesialääkäriä.
Me osastoylilääkärit olemme huolehtineet, -
että meidän anestesialääkärillä on aikaa, jos on tarve keskustella.
Ja monta kertaa on.
On ymmärrettävää, että kun on kyseessä vakava sairaus, -
niin potilas - kuten itse kukin potilaana - tarvitsee aikaa -
palata yhä uudestaan asiaan. Vaikka joku asia selvitetään kerran, -
niin torjunta on meitä suojeleva mekanismi.
Emme pysty ottamaan kaikkea sitä tietoa heti vastaan, -
vaikka joku olisi tänään selvittänyt sen selvästi, -
niin huomenna ensimmäinen ajatus on, mitähän minulle tehdään.
Eräs terveydenhuollon ammattilainen tuli isoon leikkaukseen, -
yhteen meidän suurimmista leikkauksista.
Paksu sairauskertomus ja monta lääkärin vastaanottoa.
Leikkausta edeltävänä päivänä tapasin potilaan.
Ajattelin, että selvitään aika nopealla käynnillä.
Potilas alkoi itkeä: "Mitä minulle tehdään? Kukaan ei ole kertonut."
Ihan varmasti siitä oli monesti puhuttu, mutta vielä oli tarpeen.
Ja se on tärkeää.
Terveydenhuollon ammattilaisellakin on oikeus olla potilas -
ja vaipua regressioon, taantua siihen tilanteeseen.
Hän haluaa, että häntä kohdellaan aivan kuin muitakin potilaita.
Näin saadaan parempi tulos ja on turvallisempi tunne.
Tästä olen ihan samaa mieltä.
Olemme dos. Pöyhiän kanssa puhuneet potilas-lääkärisuhteesta.
Seuraavassa osiossa siirrymme aivan muuhun ajankohtaiseen aiheeseen.
Meidät on kaikki luotu Jumalan kuviksi.
On tärkeää huolehtia terveydestään ja näin ennaltaehkäistä sairauksia.
Auta tukemalla tätä ohjelmaa.
Voit soittaa numeroon 0600-10077.
Puhelu maksaa noin 10 euroa ja olet tukemassa tätä toimintaa -
kaikkien meidän yhteiseksi parhaaksi.
Tekstitys: Tuula-Riitta Virrankare