Hyvät katsojat! Tässä jaksossa keskustelen -
LT Tiina Tasmuthin kanssa -
syöpäpotilaan kohtaamisesta käytännön työssä.
Puhumme myös vähän saattohoidosta -
ja siitä, mitä lääkärit voivat tehdä.
Tarvitaanko esim. eutanasiaa vai voiko asiat hoitaa muulla tavoin?
Oletko joutunut itse usein kertomaan -
potilaalle kahden kesken syöpädiagnoosia?
Millaisia kokemuksia sinulla on tästä?
Kyllä vuosikymmenten aikana on tullut paljon tällaisia keskusteluja.
Viime vuosina nyt enemmän sen tyyppistä, että syöpä on todettu -
joskus aiemmin ja ehkä hoidettukin, mutta on nyt levinnyt.
Kun sanoit 'kahden kesken' potilaan kanssa, -
niin meidän potilaiden vastaanotto- kutsussa lukee jo: -
tervetuloa omaisten kanssa vastaanotolle.
Vastaanottohuoneessani on potilaan tuolin lisäksi aina 2 lisätuolia, -
mutta ihan oven takaa saa lisää tuoleja.
Erittäin tervetullut ja paljon käytetty vaihtoehto on, -
että omaiset ovat mukana. Todella arvostan sitä.
Se vie vastaanotolta enemmän aikaa, mutta on arvokasta aikaa, -
koska siinä tulee monta silmä- ja korvaparia ja sydämet lisäksi.
Nämä sitten auttavat potilasta, kun hän on lähtenyt vastaanotolta.
Tämä oli kovin kiinnostavaa, että kutsutaan lähiomaisetkin mukaan.
Pidän sitä erittäin tärkeänä ja hyvänä.
Nuorena lääkärinä olin tuossa tilanteessa potilaan kanssa kahden -
ja opin siinä muutaman seikan.
Eräältä rouvalta poistin basaliooman eli tyvisolusyövän, -
joka ei silti oikeastaan ole mikään syöpä.
Minulta lipsahti se 'tyvisolusyöpä'. Kuulin myöhemmin, -
että varomattomuuteni takia nainen oli harkinnut -
itsemurhaa kuultuaan syövästä.
Muutin kokonaan käytöstäni sen jälkeen.
Opiskeluaikana olin Ranskassa syöpäklinikassa pitkään -
(Marie Curie -klinikka - nimikin viittaa syöpään).
Siellä ei saanut ollenkaan käyttää syöpä-sanaa, mikä oli huvittavaa.
Ylilääkäri sanoi, ettei ranskalaisille sanota sitä sanaa, -
koska ne hyppäävät katolta alas.
Koomisesti piti hoitaa herra X:n "keuhkokuumetta" ja ties mitä.
Varmaan sielläkin on päästy tämmöisestä suhtautumisesta.
Vastaava kokemus on mulla Neuvostoajoilta.
Meille sanottiin myös, ettei saa kertoa potilaalle.
Omaiset ja kaikki tiesivät. Keuhko poistettiin "tulehduksen takia".
Mä en oikeasti... Otin sen periaatteen, etten valehtele.
Mä en saanut käyttää syöpä-sanaa. - Joo.
Mutta se oli yleensä, että oli solumuutoksia.
On tämmöinen tilanne, että lääke- tieteellisesti suositellaan nyt -
tätä leikkaus- tai sädehoitoa, eikä ihmiset kysyneet.
Nykyisin ei Virossa enää näin ole.
Kyllä puhutaan asioista oikeilla nimillä.
Ei ihmiset enää olisi... että lääkärin puheista -
ei olisi enää mitään kysyttävää, vaan potilaat kysyvät aika paljon.
Halutaan tietää tarkemmin, miten paha se syöpä oli ja näin.
Kulttuuri on tosi poikkeavaa siitä 1980-luvun loppuajoista -
Neuvosto-Virossa.
Ja sitten nyt tätä Suomea, missä mennään niin kuin poikki.
Katson potilaitten kanssa aika usein tietokonekuvia -
siinä vaiheessa, kun tauti on levinnyt.
Kun potilas tulee huoneeseen, mulla on valmis...
Mulla on 2 näyttöä: laboratorio- ja sairaskertomus toisessa -
ja toisella näytän kuvia.
Kuvien näyttö on lähempänä potilaita ja omaisia.
Mulla on se valmiina siellä alhaalla, -
kun koen, että ehkä olisi hyvä ottaa tämä puheeksi, -
kun potilas valittaa kipua oikeassa kylkikaaressa ja näin.
"En mä oikeasti halua ottaa lääkkeitä."
Sitten kysyn, että haluatteko nähdä, mikä aiheuttaa sen.
Joskus aktiivisesti tarjoan sitä. Jos he haluavat nähdä, -
sitten klikkaan sen kuvan esiin.
Käännän kuvaruutua ja selitän. Tässä on maksa.
Tämä on normaalia maksakudosta -
ihan pikkuruisena sivussa. Suurin osa maksasta on täyttynyt syövällä.
Tämä on se syy ja tämä ei valitettavasti häviä mihinkään.
Siksi säännöllinen kipulääkitys olisi tarpeen -
eikä vain kivun tullessa. Peitettäisiin kipu kokonaan, -
että jaksat olla ja nauttia siitä elämästä.
Nämä hyvät keskustelut... Joskus täytyy näyttää luukuvia, -
että miksi ehdotamme sädehoitoa tai leikkausta.
Nyt ovat hyvät keinot käytettävissä ja pyrimme niitä hyödyntämään.
- Joo. Tämä on nykyaikaa ja hyvin tärkeää.
Olen myös kokenut, että potilaat haluavat tietää totuuden -
hyvin tarkkaan selostettuna ja myös sen, miten tästä eteenpäin.
Nythän syövän hoitotulokset paranevat jatkuvasti.
Eikö liene niin, että 60 % syövistä ja joskus ylikin voidaan parantaa?
- Kyllä. - Se on vain tauti, johon pitää suhtautua asiallisesti.
Se ei ole mikään kauhumörkö enää, vaan hoidetaan kuntoon.
Parempia tuloksia tulee koko ajan. Tärkeää on mennä hoitoon ajoissa.
- Joo. - Jos on outoja oireita, niin lääkärille niistä puhumaan -
ja asiaa selvitetään. Kyllä itseään sen verran saa tarkkailla, -
ettei viime tipassa sitten mene.
Oli mukava kuulla, että asia on näinkin hyvin järjestetty.
Potilaalle voidaan kipukohta näyttää ja mitä sille voi tehdä.
Hän voi näin osallistua päätöksentekoon.
En tiedä, mitä sinä ajattelet, mutta itse olen usein ajatellut, -
että potilas kuitenkin haluaa sen lääkärin suosituksen.
Jos annetaan hänen valita, miten tehdään, se voi olla vaikeata.
- On. Se on vaikeaa, koska tilanteet ovat niin erilaisia. - Joo.
Ihmiset tulevat omien kokemuksiensa kanssa, -
mitä ovat ehkä 50 vuotta omaa mummua hoitaessaan nähneet.
Pelot tulevat sieltä mukaan. Syöpäkipu oli ihan kauhea -
ja loppu on ihan kauhea eikä mitään tehdä jne. - Joo.
Meidän lääkärien tärkeä tehtävä on kertoa, mitä nykyään voidaan tehdä.
Sitä on aika paljon ja myös niitä vaihtoehtoja.
Mitä jos vielä esimerkiksi tarjotaan jotain solusalpaajaa?
Jos se on mahdollista, mitä se tuo mukanaan?
Tai mikä vitamiini, joka vain parantaa kuntoa?
Hoidot ovat aika rankkoja myös.
Onko potilas siihen valmis?
Ja paljonko se suurin piirtein lisäisi elinaikaa?
Rankalla sytostaattihoidolla saadaan joskus viikkoja, 1-2 kk lisää, -
laajalle levinneessä syövässä.
Joskus ja jossain tulee raja vastaan, -
missä on hyvä avata sitä, ettei meillä ole enää -
konkreettisesti teidän tapaukseen mitään syöpähoitoa.
Silti meillä on paljon tilannetta helpottavia hoitoja.
Useimmiten, kun pitkään, vuosiakin kestäneet solunsalpaajahoidot -
lopetetaan vähäksi aikaa, potilaat kokevat paremman jakson.
Hoidon sivuvaikutukset häipyvät, ja yleisvointi on parempi. - Joo.
On tietysti myös päinvastaisia tapauksia, -
mutta se on juuri se keskustelun aihe.
Onkologeina, syöpälääkäreinä meillä on ne työkalut.
Solunsalpaajat, hormonihoidot.
Me annetaan paljon sädehoitoa kipumielessä.
Yksi kerta kipusädehoitoa vähentää huomattavasti kipulääketarvetta.
Joissakin tapauksissa loppuu kipulääketarve täysin.
Niitä asioita täytyy käydä läpi.
Jos ihminen on huonossa kunnossa eikä jaksa tulla hoitoon -
tai hänet tuotaisiin jostain sairaalasta, -
kaikki ne puhutaan omaisten kanssa.
Jotkut hyvin suoraan sanovat, että ei mitään.
Jos saadaan keskustelussa auki syy, -
jos hän haluaa siitä puhua, siellä voi olla aika mielenkiintoistakin.
Potilas voi muuttaa mieltään. Jos ei, kunnioitamme sitä. - Joo.
Siis se antamamme informaatio on myös tärkeää.
- Elämme nykyään monikulttuurisessa Suomessa.
Olen ymmärtänyt, että joissakin kulttuureissa kipua "pitää" kärsiä.
Tämän murtaminen olisi tärkeää. Kuten tuossa totesit, -
kipuunhan ei nykyään oteta tarvittaessa lääkettä, -
vaan kipu ennaltaehkäistään. Läpi- lyöntikipuun otetaan pieni annos.
Se on kivunhoidon perusperiaate.
Ei niin, että kivuissa on päällä joku pitkävaikutteinen kipulääke, -
vaan mitä sitten, jos siitä huolimatta tulee läpilyöntikipu?
Potilaan pitäisi heti tietää, mitä tehdä/mihin soittaa.
- Eli hän kokee turvallisuutta. Nyt hoidetaan kivuttomaksi.
Kivussa tiedetään heti, mitä tehdään.
Rankoissa solunsalpaajahoidoissa on hyviä pahoinvointilääkkeitä tms.
Ei siis tarvitse mitään kauhukuvia maalailla. - Ei.
Näitä hoitoja kannattaa ottaa ja sädehoito luukipuun on erinomainen.
- Kyllä. Ja vuotoihin. Paljon on näyttöä sen käytöstä.
Solunsalpaajahoitoja on myös erilaisia. Jotkut ovat hyvin rankkoja.
Jos on kuullut jotain, niin ei kannata...
Pitää oman lääkärin kanssa puhua siitä mulle suositellusta hoidosta.
Onko ihan ok, että menee väli- aikaisesti hiukset hoidon ajaksi?
Onko ok, että pitää ottaa hiukan pahoinvointilääkkeitä?
Se vaihtelee. - On tärkeää viestittää, -
että syövän hoitotulokset ovat vallan erinomaisia ja parantuneet.
Syöpää ei tarvitse pelätä. Vaikka sitä ei saataisi pois, -
niin voidaan hoitaa oireettomaksi lähes kaikki tapaukset.
Harvinaisiin, hankaliin tapauksiinkin on olemassa keinot.
Olet toiminut saattohoidossa ja Terhokodissa.
Siellä on käytössä vielä lisää hallintakeinoja. Eikö vain?
- Joo. Yliopistosairaalassa hoidetaan myös vaikeampia kiputapauksia.
Kuten myös Terhokodissa, jossa olen jo 10 vuotta päivystyslääkärinä.
Vaarallisin tilanne on mielestäni se, -
että kun yksittäinen kollega/terveyden- huoltoammattilainen sanoo, -
että ei enää ole muuta kuin ns. tappava eutanasiaruisku.
Täytyy muistaa, että asumme Suomessa, -
missä on paljon eri erikoisaloja.
Meitä syöpälääkäreitä konsultoidaan, -
voiko antaa sädehoitoa, sytostaatti- hoitoa? Millainen kasvain on?
Onko vielä keinoja? Myös me konsultoimme anestesiologeja, -
kirurgeja, radiologeja, eri ammatti-ihmisiä.
Sitä tilannetta, että ainoana mah- dollisuutena vaan käskee kärsiä -
ja huutaa kivusta. Tämmöistä ei ole.
- On epäammatillista nykyään sanoa noin. - On.
Se on tiimityötä hoito nykyään. Kaikkia resursseja käytetään.
Voidaan teroittaa sitä, että hoitoa ei koskaan lopeteta.
Vain tavoite muuttuu parantavasta oireita lievittäväksi -
ja lopulta saattohoidoksi. - Joo.
Siksi toimitimme sinun ja dosentti Reino Pöyhiän kanssa -
kirjan "Lääkäri saattajana".
On näet pelättävissä, että meillä käy pian kuten Benelux-maissa, -
(Belgia, Hollanti, Luxemburg) ja Ranskassakin on vireillä.
Presidentti Hollande on sanonut haluavansa katsoa tämän kortin.
Pitäisikö syöpähoidossa siirtyä ruiskeella surmaamiseen?
Olemme ehdottomasti sitä mieltä, että ei pidä - eikä ole tarpeen.
Hyvin järjestetty, meilläkin kovasti kehittymässä oleva saattohoito -
on ratkaisu. Missään tapauksessa ei pidä murtaa sitä -
lääkärien vuosituhantista periaatetta, että potilaita emme vahingoita.
Silloin lääkäristä tulee mielestäni epäluotettava.
Emme voi tietää lääkärin lopullista motiivia.
Ihmisiä hekin vaan ovat ja voidaan totuttaa tekemään kaikenlaista.
- Kyllä. Lääkärit ovat tärkeä ammattiryhmä saattohoidossa, -
mutta saattohoidossa on hyvin tärkeitä ammattiryhmiä, -
joita ilman emme täysin onnistu, esim. sairaanhoitajat.
Kun aloitan potilaalle jonkun opiaattilääkityksen, -
varaan jo ylihuomiselle meidän sairaanhoitajalle soittoajan.
Auttoiko? Tuliko sivuvaikutuksia? Jos tulee viestiä, ettei toimi, -
hoitaja heti konsultoi minua lääkärinä tai kollegaa.
Me puutumme siihen. Se on tiimityötä.
Hoitajan ja potilaan välille tulee suhde.
Potilas saa aina soittaa sille sairaanhoitajalle.
Meillä on lähihoitajat, sairaala- papit, psykologit, psykiatrit.
Meillä on iso joukko, joita me kaikki yritetään -
saada siihen hyvään hoitoon mukaan.
Kyllä siinä on paljon tehtävissä.
Oli erinomainen asia, että otit -
sairaan- ja terveydenhoitajien ja muun tiimin roolin esiin.
Itse olen toiminut omalääkärinä vuosikymmeniä -
ja minulla on työpari, jonka kanssa työskentelen.
Luottamus on 100-prosenttinen ja osaaminen hyvää.
Sairaan- ja terveydenhoitajat ja muu tiimi ovat tähtipelaajia.
Sairaalateologit ja jopa sairaalan siistijälle voi potilas uskoutua -
tai valittaa jotain, joka menee eteenpäin.
Kaikki ovat tärkeitä, kun lähimmäistä autetaan.
Ei voida liikaa korostaa... Juuri yöllä sairaanhoitajat -
seuraavat tilannetta ja ovat aivan avainasemassa.
Osastonhoitaja, heidän esimiehensä on aivan avainhenkilö.
- Kyllä. - Miten kaikki osastolla hoituu.
Sen olen 40 vuoden urani aikana nähnyt.
Tästä yhteistyökirjasta sinun ja dos. Reino Pöyhiän kanssa -
olen todella iloinen. Tässä 20 eri alojen kokenutta erikoislääkäriä -
ottavat kantaa kuolemaan ja kärsimykseen -
ja poismenevien potilaiden hoitoon.
He kertovat, miten todella voidaan potilaasta huolehtia.
Kuinka monimuotoisia oireita voi nykyään tehokkaasti hoitaa, -
kun osaamista on.
Työtä totta kai tarvitaan ja aina voi parantaa, -
mutta hyvässä vauhdissa ollaan tässä asiassa.
Näkisin, että on kohtalonkysymys lääketieteelle, -
saadaanko tämä asia kuntoon ja luottamus säilymään.
Potilaiden luottamus huolenpitoon. Ei tarvitse kärsiä. - Joo.
Eikä tarvitse mennä siihen, että potilaita surmattaisiin.
Kyllä lääkärikunnan enemmistö on vakaasti tätä mieltä.
Maailman lääkäriliiton lausunnotkin ovat tätä puoltavia, -
mutta pelättävissä on, että tästä keskustelemme aika kiivaastikin -
lähivuosina ja on hyvä valmistautua.
Melkein rohkenisin suositella Lääkäri saattajana -kirjaa -
kaikille terveydenhuollon ammatti- laisille, jotka kuolevia hoitavat.
Samoin kaikille asiasta kiinnostuneelle.
Se on täysin ymmärrettävää tekstiä. - Kun sanot, että on tulossa -
lisää eutanasiakeskustelua, se on minusta tavallaan hyvä.
Ihmisen pitäisi ilmaista ne ajatukset, pelot ja sitä kautta -
myös kehittää saattohoitoa, että mistä kenkä puristaa.
Joissain kunnissa on erinomaisesti järjestetty nyt -
toisissa erittäin huonosti. Lääkärin sydämessä on kuin piikki, -
kun potilas tulee kunnasta, josta tiedät, ettei asia ole ok.
Osaa jo kotikunnan takia valmiiksi odottaa tiettyjä ongelmia.
Joitakin asioita tiedetään ja niihin ollaan pikkuhiljaa puututtu -
myös siellä terveydenhuollon puolella.
Paljon on kehitettävää, tehtävää vielä.
Hyvä, että niistä keskustellaan.
Rakentavassa ja hyvässä hengessä on sitä hyvä tehdä.
Näin on ja oli hyvä, että tämä tuli esiin kaikella rakkaudella, -
että tässä asiassa suomalaiset eivät nyt ole tasa-arvoisia.
Tämä olkoon parannuksen paikka niille, -
jotka tuntevat, että parannettavaa olisi.
Kun rahat joka paikasta nyt ovat loppu, -
niin tämähän ei ole kustannus- vaan järjestelykysymys.
Kipupumppulääkityksen ja muun ammattiosaamisen koulutus, -
se kuuluu muutenkin rutiiniin. Sen tulisi olla ylläpitävää koulutusta.
Olen toiminut elvytyskouluttajana vuosikausia. Mehän koulutamme -
3 tai 6 kk:n välein aina uudelleen ja uudelleen ammattilaisia.
Uutta tulee. Ei saa olla enää niin, että jossain on kipupumppu, -
mutta sitä ei osata/uskalleta käyttää. Ei uskalleta lääkitä tarpeeksi.
Mitä sanoisit kipulääkkeistä?
Onko siinä jotain porrastusta, -
mistä aloittaa ja miten edetä?
Vai onko se täysin räätälöitävä tapauksen mukaan?
Kyllä se menee tapauskohtaisesti, mutta Maailman terveysjärjestön -
WHO-kipuportaat ovat jo 1980-luvun alussa tulleet tietoon.
Lievässä kivussa parasetamoli ja tulehduskipulääkkeet.
Keskivaikeassa kivussa tulevat heikot opiaatit (kodeiini, tramadol) -
ja kova kipu vahvat opiaatit (morfiini, fentanyyli, oksikodoni).
Syöpäpotilailla me käytännössä hyppäämme 2-portaan yli.
Lievässä kivussa aloitamme totta kai parasetamolilla.
Jos ei esteitä ole, niin tulehdus- kipulääkkeillä (ibuprofeeni tms.).
Kun kivut voimistuvat, usein suosittelemme vahvoja opiaatteja: -
pieniä annoksia morfiinia tai oksikodonia.
Jos ei pysty suun kautta nielemään, niin fentanyylikipulaastari.
Kyllä siellä on selvät ohjeet, miten me mietimme sitä, -
mistä aloitetaan, miten nostetaan. Myös annoksen nosto.
Sitäkin käyn usein potilaan ja omaisten kanssa paperilla läpi.
Nyt on tämä lääkitys. Miten paljon päivässä käytetään kipulääkettä?
Miten tämä vaikuttaa perus- kipulääkityksen nostamiseen?
Se ei mene näin: "minusta tuntuu, mä tykkään, mulla on tapana".
Siinä on omat säännöt. Ne ovat oppikirjoissa, -
mutta myös kokemuksesta tulleet. Kun potilas omaisineen kuulee sen -
ne myös käyttävät sitä hyvin. Kun on se sairaanhoitajatyöpari, -
joka auttaa seuraamaan, ettei tule lisäsivuvaikutuksia.
Esim. hyvillä kipulääkkeillä tulee aina ummetusta. - Kyllä.
Se on lähes 100 % eikä se häviä mihinkään.
Se täytyy jo heti ensimmäisestä pilleristä kertoa, -
että näin on ja semmoiset vaihtoehdot meillä on sitä hoitaa.
Sitten päästään eteenpäin, että potilaat uskaltavat lääkettä ottaa.
- Tuo on ammattimaista. Olen kyllä kuullut potilailta -
niitäkin kommentteja, että he olisivat halunneet enemmän -
opioideja, muttei ummetuksen takia annettu.
Sekin on ammattiosaamista, että osaa hoitaa molempia yhtä aikaa.
Huolestuttavaa minusta on, että meillä käytetään paljon vähemmän -
vahvoja opioideja kuin esim. Ruotsissa.
Mistä se voisi kertoa? Onko se ylivarovaisuutta?
Kovin paljon en sitä allekirjoittaisi.
Ehkä 10 vuotta sitten jäi semmoinen vaikutelma, -
ettei uskallettu tai näin. Mun mielestä se ei...
- Se on vanhentunut tieto? - Ehkä mun mielestä kyllä.
Se oli hyvä kuulla, koska se viimeksi näytti vähän huonolta.
- Yksittäisiä tapauksia tietysti voi olla. Olen kuullut myös, -
ettei "lääkäri uskaltanut tai mulle ei pyynnöstäkään annettu".
Yksittäisiä on, mutta trendinä kipuopetusta on tosi pitkään ollut.
Kipuprofessori Eija Kalso on tehnyt paljon työtä täällä -
sen kipuhoidon tietoisuuden nostamiseksi.
Kivuntutkimusyhdistys ja kaikki kouluttavat jatkuvasti.
Aina on mahdollista yhä paremmin, mutta perushuolta minulla ei ole.
Se oli mukava kuulla. Myös sellaisia myyttejä tässä on, -
että joku voi tulla näistä riippuvaiseksi.
Se ei tietysti terminaali- vaiheessa ole asianmukainen ajatus.
Tai jos kipua hoidetaan opioideilla nousevin annoksin, -
niin potilas voisi saada hengitys- pysähdyksen, mutta näin ei ole.
Vanhempien potilaiden osalta olen iloinen, -
että he joskus uskaltavat sanoa, etten vielä tässä vaiheessa.
Mulla ei sitten olisi enää mitään käytettävissä, jos käytän ne nyt.
Sitten kerron, ettei opiaateilla oikeasti ole kattoa.
Mennään tilanteen mukaan ja annokset ovat lopulta aika isoja.
Ne ovat tarpeellisia. Sivuvaikutuksia ei tule tavallista enempää.
Taas se keskustelu on tärkeää.
On hyvä, että potilaatkin tietävät tilanteen.
1970-luvulla mulla oli 35-vuotias haimasyöpäpotilas kovine kipuineen.
Hän halusi olla kotona. Kirjoitimme tarpeeksi morfiinia.
Sitä meni tosi paljon. Hän pisti itse 4 tunnin välein ja voi hyvin.
Ainoa ongelma oli, että apteekkarit joskus kyselivät, -
mihin näitä isoja määriä tarvitaan. Jo ennen kipupumppua, kun tiesi, -
mitä tekee ja tiesi, miten isoiksi annokset nousevat turvallisesti.
Ei pidä pelätä. Tässäkin koulutus ja osaaminen ovat tärkeitä. - Kyllä
Sitä pitää edistää, niin voidaan estää eutanasiakehitys. - Kyllä.
Meidät on kaikki luotu Jumalan kuviksi.
On tärkeää huolehtia terveydestä ja siten ennaltaehkäistä sairauksia.
Auta tukemalla tätä ohjelmaa.
Voit soittaa numeroon 0600-10077.
Puhelu maksaa noin 10 euroa ja olet mukana tukemassa tätä toimintaa -
kaikkien meidän yhteiseksi parhaaksi.
Tekstitys: Tuula-Riitta Virrankare