Tervetuloa Herätysliikehdintä- ohjelmaan. Nimeni on Martti Ojares, -
ja vieraanani on aviopari Pekka ja Liubov Pietola. Tervetuloa. - Kiitos.
Etunimesi viittaa siihen, ettet ole syntynyt Suomessa.
Aloitetaanko sinusta? Missä päin maailmaa olet syntynyt?
Olen syntynyt Siperiassa, Baikal-järven takana.
Oli vuosi 1953, kun minä synnyin siellä. - Aivan.
Perheessäni oli kuusi veljeä...
Tai siis kolme veljeä ja kolme siskoa.
Minä olin heistä vanhin. Ja sitten oli äiti ja isä.
Millainen perheesi oli? Olivatko siellä hengelliset asiat mitenkään esillä?
Neuvostoliittohan oli siihen aikaan kuitenkin kommunistinen maa.
Kuulitko koskaan puhuttavan Jeesuksesta kotona?
No, kommunistisena aikana koulussa ei tietenkään puhuttu uskosta, -
mutta äiti puhui joskus kotona Jeesuksesta -
ja rukoili Isä meidän -rukousta.
Ja pääsiäisen ja joulun aikaan oli aina juhla.
Äidiltä minä kuulin uskosta. Äiti oli ortodoksi kyllä, mutta uskossa.
Joo, kyllä. No, Pekka, millaiseen kotiin sinä synnyit?
Sinä olet ainakin syntynyt Suomessa. Käytkö läpi lapsuuttasi ja nuoruuttasi -
ja niihin kuuluneita merkittäviä asioita?
Joo. Minun isä oli yli viisikymppinen, kun minä synnyin, -
ja äiti oli 20 vuotta nuorempi. Oli sota-aika.
He olivat leskiä. Äiti oli jäänyt sotaleskeksi, -
ja isän kaksi edellistä vaimoa kuolivat tuberkuloosiin.
Minulla oli vanhempia siskoja ja veljiä, -
mutta heistä nuorin oli minua 11 vuotta vanhempi.
Äiti synnytti minun jälkeeni vielä kaksi poikaa.
Toinen kuoli vauvana ja Tuomo kaksi vuotta nuorempana.
Me elettiin sellaista luterilaista, siivosyntistä elämää.
Isäni oli ihan raivoraitis, Amerikan käynyt yrittäjä.
Hänellä oli maanviljelystä, kauppaa, suutarin- ja nahkurinverstasta.
Kyllä iltarukoukset rukoiltiin ja joskus käytiin kirkossa, -
ja joskus pidettiin ompeluseuroja.
Sillä lailla se lapsuus meni siinä. Ensimmäinen "upotuskaste" tapahtui -
siinä 4―5-vuotiaana, kun juoksin nahkurinverstaaseen.
Jalka lipsahti, ja sukelsin pää edeltä -
sinne parkkiammeeseen, jossa oli vielä kanankakkaa.
Onneksi nuori työntekijä kuuli polskauksen ja juoksi apuun, -
sai tukasta kiinni ja nosti kuiville.
Minua on sitten pesty kaksi viikkoa mäntysuovalla, -
koska se kanankakka haisi ihossa pitkään, imeytyi niin perusteellisesti.
No, kun uskonasioista on kysymys, niin ensimmäinen saarna.
Minulla oli pihalla kiviä, ja naapurin- poikia ja tyttöjä kerääntyi yhteen.
Kerrotaan, että olin noussut kivelle ja posmottanut isosti.
En tiedä, mikä oli saarnan aihe, mutta vanhemmat muistivat tämän.
No, sitten ensimmäinen rukous, joka nousi todella sydämestä.
Isä sairastui, kun minä olin 8―9-vuotias, -
ja hänet oli viety sairaalaan. Minä muistan itse selvästi, -
että minulle tuli kova hätä. Minä olin isän poika.
Nousin vinttikamariin ja oven pielessä pyysin ja huusin koko sydämestäni: -
"Isä, taivaan Isä, älä ota minulta isää pois!"
Ja uskokaa tai älkää, Jumala vastasi siihen pikkupojan rukoukseen, -
se oli niin sydämestä lähtöisin, ja isä tuli kotiin sairaalasta, -
mutta sai kolme vuotta myöhemmin toisen aivohalvauksen -
ja menehtyi siihen. Se oli minulle kova paikka.
Uskon kuitenkin, että se kolme vuotta oli hyvin läheistä aikaa isän kanssa, -
koska hänen sairastumisensa oli sinulle kova paikka.
Ilman noita kolmea vuotta se suhde ei olisi ollut sama kuin se nyt oli.
Niin, kyllä se oli todella, mutta sitten minä koin pettymyksen, -
kun isä kuoli. Eikö taivaan Isä kuullutkaan minun rukousta?
Ja sitten tuli vielä sellainen hylkäämisen tunne. Muistan, -
kun heti isän kuoleman jälkeen menin Raaheen keskikouluun, -
ja minulla oli kovin yksinäistä siellä vuokra-asunnossa.
Isän kuolema oli minulle herkkä aihe, enkä oikein kestänyt puhua siitä -
tai edes kuulla siitä. Kun opettaja mainitsi vainajasta, minun isästäni, -
niin minä poltin proppuni ja kävin lyömässä sitä opettajaa.
No, sain sen kyllä anteeksi, kun kaduin ja pyysin anteeksi, -
ja se elämä jatkui sillä tavalla.
Lapsenusko jäi kuitenkin taustalle, ja elin ihan normaalia elämää.
Aivan, aivan. Mennään sinun elämääsi.
Miten se jatkui siitä, kun äsken kerroit? Ajattelen lähinnä sitä elämää -
ennen kuin avioiduit ensi kerran. Mitä siinä välissä tapahtui?
Menin naimisiin venäläisen miehen kanssa. Meillä oli neljä lasta.
Mies oli alkoholisti, ja minä jätin hänet.
Minä kasvatin neljä lasta yksin.
Sitten vuonna 1987 minä muutin Siperiasta Karjalaan.
Uskon, että Jumala myöskin tahtoi, että minä muutin Karjalaan.
Ja vuonna 1988 Karjalaan tuli -
Suomesta evankelistoja, jotka kertoivat Jeesuksesta.
Kuulin Jeesuksesta monta vuotta, mutta tulin itse uskoon vuonna 1995.
Sen jälkeen kävin kasteella.
Asuimme Kostamuksessa, ja sain palvella Jumalaa, -
mutta Jumalalla oli minua varten myös oma suunnitelma, -
että menisin naimisiin suomalaisen miehen kanssa.
Vuonna 1997 minä muutin Suomeen.
Aivan. Jos mennään vielä taaksepäin, niin sinulla oli neljä lasta -
ja olit yksinhuoltajana Siperiassa. Kyllä se on aika rankkaa. - Oli kyllä.
Varmasti oli. Ja sinun ammattinasi oli leipominen -
ja siihen liittyvät asiat. - Kyllä. Olin töissä suurkeittiössä, -
tein kokin ja kondiittorin työtä. - Joo.
Lapset opiskelivat koulussa, mutta pienet tytöt olivat kaksoset, -
ja he kävivät päiväkodissa.
Sinulla oli surullinen tilanne.
Alkoholismi vei ensimmäisen pari- suhteesi, ja jouduit luopumaan siitä.
Sitten muutit todellakin Karjalaan, Kostamukseen.
Siellä tapahtui ratkaiseva asia. Siellä oli suomalainen liikemies, -
vai mikä hän oli, ja te menitte naimisiin.
Kyllä näin oli, menimme naimisiin. Ensin perheellämme meni hyvin, -
mutta hän taisi olla pettynyt minuun, -
ja sitten oli kyllä vaikeaa.
Se parisuhde ei rakentunut sellaisten arvojen mukaan, että olisi kestänyt, -
vaan se katkesi sitten. Kuitenkin sinä sait jo siellä Karjalassa -
kontaktin tähän Jumalan kutsuun. - Joo.
Millä tavalla sinun uskoontulosi tapahtui?
No, sitä on vaikea sanoa, -
mutta kyllä minä etsin Jumalaa. Minulla oli kaipuu Hänen puoleensa.
Minä etsin Jumalaa tietenkin.
Kostamuksessa oli seurakunta, ja yritin monta kertaa käydä siellä.
Eräänä päivänä minä heräsin. En tiennyt, missä se seurakunta oli, -
mutta tuntui, että joku otti minua kädestä ja vei minut seurakuntaan.
Kun minä pääsin sinne, -
Pyhä Henki toimi voimakkaasti ja kosketti minua.
Itkin koko kokouksen ajan enkä muista, mitä pastori puhui, -
mutta annoin Jumalalle sydämeni, -
ja sen jälkeen minulle tuli rauha. - Kyllä. Tuli sisäinen rauha.
Niin. - Aivan. Se muutti sinun elämäsi.
Otit Jeesuksen elämääsi, ja se on säilynyt. - Joo.
Myöhemmin katsotaan vielä monia asioita, joita Pyhä Henki on tehnyt, -
mutta me jatkamme sinun kanssasi siitä, mihin äsken jäimme -
ja mistä äsken kerroit. Miten se elämä meni eteenpäin?
No, se meni ihan normaalisti. Rippikoulun kävin, -
mutta Jumala oli jotenkin kaukainen, ja fyysinen isäkin oli jättänyt minut.
Jumala jäi sitten elämässä sivuun.
Menin nuorena naimisiin Helenan kanssa, ennen armeijaa.
Sitten muutettiin Ouluun asumaan, luin siellä insinööriksi -
ja valmistuin insinööriksi vuonna 1969.
Siitä se elämä jatkui, mutta sitten tuli se...
Olin töissä erilaisissa kohteissa kuten Pääjärvellä Neuvostoliiton puolella.
Olin päällikkönä siellä, ja myöskin Kostamuksen aluetöitä vedin.
Siellä Pääjärvellä eräs ateisti-insinööri kysyi minulta, -
kollegalta, että uskotko sinä Jumalaan.
Minä sanoin, että no, kyllä kai se joku korkeampi voima on olemassa.
Sen jälkeen jotenkin jysähti tuolla sydämessä, -
että en minä tunne henkilökohtaisesti Jumalaa, onkohan sitä olemassa?
No, matka jatkui siitä, -
ja sitten vaimo tuli herätykseen.
Hänessä tapahtui huomaamatta niin raju ja yllättävä muutos, -
etten kestänyt sitä, koska me oltiin kuljettu tansseissa -
ja vietetty normaalia elämää. Olin työputkessa, ja kapakoissa käytiin, -
mutta vaimo teki siihen selvän eron. Hänen elämänsä muuttui täysin.
Melankoliset tangot jäivät pois, ja hengelliset laulut alkoivat soida.
Minä yritin puhua hänelle järkeä, mutta nyt hän ei edes inttänyt vastaan.
Ennen meillä oli ollut koviakin yhteenottoja.
Se otti minua niin päähän, että vedin kuin riivattuna -
rivitalon kaiteetkin mutkille. Lopulta sinne piti sitten kutsua hitsari.
Senkin jälkeen jäin ihmettelemään, mikä se on tuo Raamattu.
Helena osti minulle vielä joululahjaksi Raamatun.
Nakkasin sen pöydälle ja sanoin, että tuota minä en ainakaan lue!
Mutta sitten kävi niin, että ruotsalainen firma, -
jossa olin Pohjois-Suomen johtajana, lopetti yllättäen toiminnan Suomessa, -
ja jäin kolmeksi kuukaudeksi työttömäksi.
Luin sen uteliaisuuttani läpi, mutta en silloin ymmärtänyt siitä mitään.
Aivan. No, elämä jatkui sitten sillä tavalla, -
että tämä Helena, joka oli sinulle rakas vaimo, sairastui MS-tautiin.
Kuten tiedetään, se on keskushermostoperäinen sairaus, -
jota lääkärit eivät voi parantaa.
Näin sinulla alkoi sellainen, voisiko sanoa "erämaa" -
siinä parisuhteessa. Mitä haluat siitä kertoa?
No, sitä ennenhän minäkin tulin uskoon.
Käytiin uskovien kasteella, ja elämä jatkui, -
mutta Helenalle rupesi tulemaan niitä MS-taudin oireita.
Ja oli jo vuosi 1998, kun hänellä diagnosoitiin MS-tauti.
1988, anteeksi.
Ja se tauti eteni... Vaikka olin firmassa johtavassa asemassa, -
pystyin käymään Oulussa ruokatauollakin katsomassa, -
miten hän jaksaa, mutta tilanne meni niin vaikeaksi, -
että minun piti sopia työnantajan kanssa, että jään omaishoitajaksi.
Silloin pääsi eläkeputkeen ansiosidonnaiselle päivärahalle.
Olin vasta 53-vuotias, kun jäin työelämästä pois.
Työnvälityksen päällikkö oli niin suosiollinen, -
että kun hän kuuli tapaukseni, hän laittoi paperini hyllylle, -
ettei kukaan hae minua töihin. Se tilanne jatkui sitten, -
mutta siinä oli sellainen vaihe, etten kerta kaikkiaan uskonut -
pystyväni hoitamaan koko kotitaloutta ja vielä sairasta vaimoa.
Minä rukoilin ja pyysin, että ellet Sinä, Herra, auta, niin en pysty, -
mutta Hän ikään kuin sanoi, että minä olen mukana.
Ja niin se elämä jatkui, ja peräti 20 vuotta olin omaishoitajana.
Kaupunki maksoi vielä pientä palkkaa, ja kuusikymppisenä jäin eläkkeelle.
Taloudellisesti pärjättiin ihan kohtuudella. - Mutta siis 20 vuotta.
Tilannehan meni sairauden osalta koko ajan huonommaksi. - Niin.
Näit, että se varsinainen karrieeri ja työ loppui siihen, -
ja nyt arkipäivä oli tuollaista.
Tietty lukujärjestys siinä oli koko ajan, mutta paljon työtä.
Niin, se oli yötä päivää, 24/7-systeemillä mentiin.
Yölläkin heräsin automaattisesti kahden tunnin välein ja kävin -
kääntämässä vaimon toiselle kyljelle. Ja sitten siihen tuli munuaistauti -
ja oli virtsakatetrointi, ja suolisto ei toiminut, siellä oli divertikkeleitä.
Sekin tapahtui pumppaamalla vesihuuhtelulla.
Se hoito oli ihan iholla olemista.
Ja sitten tuli se vaihe elämässä, -
kun sydänaortassa todettiin pullistuma.
Kirurgi sanoi, ettei voida leikata, sillä hän ei tule sieltä elävänä pois.
Hän ehdotti, että vaimo laitetaan saattohoitoon sairasosastolle, -
mutta päätettiin yhdessä, että Jumala on kanssamme ja menemme kotiin.
Toivottiin, toivottiin ja rukoiltiin, että Jumala koskettaisi ja parantaisi, -
mutta kuitenkin kahden kuukauden saattohoidon jälkeen -
vaimoni aortta puhkesi, räjähti, ja veret tulivat suusta.
Hän poistui tästä elämästä, mutta hyvästeltiin vielä. Vaimo sanoi, -
että nyt se tapahtui, nyt tuli lähtö. Sanoin, että niin tuli, ja otin kädestä.
Ja vielä julistettiin molempien kaikki synnit anteeksi -
Jeesuksen nimessä ja sovintoveressä. - Kerroit, kun keskusteltiin asiasta, -
että sinulla oli Helenan kanssa poikkeuksellisen syvä rakkaussuhde.
Ja Jumala halusi antaa sinulle voiman jokaiseen hoitopäivään.
Kyllä, joo. Mentiin hetki hetkeltä -
ja päivä päivältä eteenpäin, ja suhde säilyi, -
mutta kaksi viikkoa aikaisemmin Helena rupesi puhumaan, -
että ellei Herra huonetta rakenna, niin rakentajat turhaan vaivaa näkevät.
Hän oli jo aikaisemmin halunnut, että Jeesus ottaisi hänet pois, -
mutta Jeesus laski kätensä hänen harteilleen ja sanoi: "Ei ole vielä -
sinun aikasi." Nyt se aika sitten tuli, ja se oli minulla yhtä huutoa.
Minähän jäin ihan yksin ja työttömäksi, ja monta päivää -
valitin sitä tilannetta. Sitten meni päivät ja kuukaudet ja tuli syksy, -
ja edelleen tuntui, että pitää mennä hoitamaan Helenaa rajan taakse.
Miten hän siellä pärjää? Ja paholainen rupesi kuiskuttelemaan, -
kutsun sitä takapiruksi, että eihän sitä tiedä, pääsikö Helena edes sinne, -
että olihan sillä sitä ja sitä ongelmaa mielen alueellakin.
Minä olin harmaana arkipäivänä keskellä olohuonetta -
kädet ja sydän avoinna ja huusin sydämestäni, -
että kerro nyt Jeesus minulle, mikä on Helenan tilanne?
Silloin yhtäkkiä tuli kuin kirkas harsoteltta, -
voisi sanoa kuin ilmestysmaja. Taulut ja huonekalut hävisivät näkyvistä, -
ja sitten tuli kirkas hahmo. Jeesus tuli eteeni niin kuin sinä olet siinä nyt.
Kädet olivat siunaavassa asennossa. Kasvoja en nähnyt, Hän oli niin kirkas.
Mutta sellainen lämpöaalto tuli läpi joka ikisen soluni, -
ja tiesin kaikilla aisteilla, että Hän on siinä, -
Jumala minun kanssani, tässä ja nyt.
Ja Hän sanoi: "Pekka, älä huolehdi enää Helenasta.
Minä olen ostanut hänet tänne ylös Isän luo.
Hän on täällä levossa, ja kaikki lupaukset on hänelle täytetty."
Se oli niin rakas ääni. Olin joskus ennenkin kuullut Jeesuksen äänen.
Ennen lähtöään Hän sanoi vielä: "Pekka, rakasta nyt itseäsi."
Ja silloin ikään kuin valot sammuivat. Hän oli poissa.
Kuule Pekka, tuo oli niin vahva pari kolme minuuttia, mistä kerroit.
Jotenkin ajattelee, että mikä valtava aarre -
meillä on nimessä Jeesus, ja Hän on todellinen. - Todella.
Ja Hän antaa jokaiselle omasta rakkaudestaan -
tämän saman armoituksen kuin sinullekin, -
sen Hänen läsnäolonsa kokemisen.
Nyt jotenkin tuntuu siltä, ettei pitäisi olla kenellekään epäselvää, -
mikä on elämän tarkoitus ja mihin me saamme turvamme asettaa.
Onko jotain, mitä haluaisit tämän 20 vuotta kokeneena sanoa katsojille?
En tarkoita nyt loppurukousta, vaan ikään kuin elämänohjeeksi, -
millä tavalla ihmisten olisi hyvä ymmärtää vastaava tilanne?
Joo, totisesti. Se surutyö oli kerralla pois pyyhkäisty, -
samoin ne syytökset omasta mielestäni.
Sanoin: "Iloitkaa ja riemuitkaa, sillä Herra on hyvä", ja hyppelin ilosta.
Mutta heti tämän todistuksen jälkeen... Olen todistanut tästä Loimaalla -
ja Kolarissa. Kun olin todistanut ensimmäisen kerran Loimaalla, -
omaisensa menettänyt omaishoitaja tuli halaamaan minua -
ja sanoi nyt päässeensä vapaaksi siitä vainajasta, -
sitä sanaa hän käytti, ja tietävänsä nyt, -
että hän saa rakastaa itseään, huolehtia itsestään ja elää itselleen -
eikä niille menneille asioille. Valtavia siunauksia on tullut, -
kiitosaiheita, sekä nykyisiltä että entisiltä omaishoitajilta.
Ja nimenomaan siitä, että he ovat ymmärtäneet, että Herra on hyvä.
Kiittäkää kaikissa tilanteissa, -
vieläkin minä sanon, kiittäkää, sillä Hän on hyvä.
Ja vaikka kuinka on ahdas paikka, -
niin kuitenkin Jumala on siinä taustalla. Kannattaa rukoilla, -
kannattaa pyytää avut ylhäältä, sillä Hän on läsnä kaikkialla.
Joo. Ajattelin juuri sitä, että monta kertaa -
sielunvihollinen kuiskailee meille ja tulee syytöksiä, -
että tein siinä väärin tai olisi pitänyt tehdä toisin.
Ja sitten tulee sellaisia, etten voi nyt enää elää, -
vaan täytyy vain surra loppuelämä. Joillekin saattaa tulla sellaisia, -
mutta sinua rohkaisi tämä: "Katso eteenpäin, älä taaksepäin."
Miten haluaisit ikään kuin vahvistaa vielä ihmisiä, -
jotka haluavat päästä elämään? - Niin, kyllä tuota -
Raamattu, käyttöopas, kertoo ja kehottaa meitä -
olemaan kaikissa tilanteissa positiivisia.
Ja se positiivisuus tulee meidän Luojalta.
Hän on tehnyt ja rakentanut meidät niin, että me kunnioitamme Häntä -
ja käännymme kaikessa Hänen puoleensa.
Psalmi 50, jae 15, -
ja vielä kun otetaan mukaan se jae 23, muistaakseni.
"Ja avuksesi huuda minua hädän päivänä, -
niin minä tahdon auttaa sinua, ja sinun pitää kunnioittaman minua."
"Joka kiitosta uhraa, se kunnioittaa minua..."
Rakas ystävä, jos olet tällaisessa tilanteessa, -
olkoon se tilanne mikä tahansa, ahdas paikka, -
käänny Jumalan puoleen, käänny kiittäen ja ylistäen, -
sillä Hän on hyvä, niin sinä saat voiman elää -
hetki kerrallaan ja päivä kerrallaan eteenpäin, -
sillä Hän tulee sinuun asumaan -
ja antaa sinulle tulevaisuuden ja toivon.
Kristus meissä, kirkkaus. Se kirkkaus lähtee säteilemään.
Kun menin ulos maailmaan sen jälkeen, kun Jeesus oli ilmestynyt, -
niin ihmiset totesivat minussa sen kirkkauden. Jos olet nyt pimeässä, -
kirkkaus on olemassa. Kutsu Hänet, niin Hän tulee, Jeesuksen nimessä.
Joo. Kiitos tästä valtavasta asiasta. Teemme kanssanne toisen ohjelman, -
koska vielä ei ole kerrottu, että te olette aviopari -
eikä siitä, miten Jumala on johdattanut teidät yhteen. Siitä puhumme jatkossa.
Herra siunatkoon sen ohjelman ja myös ne, jotka sitä katsovat.
Kiitos teille. - Kiitos, kiitos sinulle.
Hyvä TV7:n katsoja, olet katsonut Herätysliikehdintä-ohjelman.
Itseäni rohkaisee ja ilahduttaa, kun saan kuulla erilaisilta vierailta, -
mitä Jumala on heidän elämässään tehnyt.
Jos sinäkin koet tämän sarjan itsellesi iloa antavaksi, -
lähde tukemaan näiden ohjelmien tuottamista. Kiitos lahjastasi!
Tekstitys: Anni Lähteenmäki