o
Hyvää huomenta ja shalom.
Minä olen Ephraim Frank ja tässä on vaimoni Rimona.
Tänä aamuna kerromme elämästämme.
Tulimme tänne Israelista erään hyvän ystävämme kutsumana.
Olemme nauttineet hienosta säästä ja yöttömästä yöstä.
Emme ole vielä tottuneet valoisiin öihin, -
mutta onneksi on pimennysverhoja.
Ne ovat vähän liiankin tehokkaita.
Juhlimme viime viikolla 30. hääpäiväämme ystävämme kanssa.
Kiitämme TV7:n väkeä siitä, että he ovat avanneet meille ovensa -
ja antaneet meidän nauttia hyvästä hengellisestä yhteydestä.
Olemme nauttineet siitä suuresti.
Toivottavasti ehdimme tutustua teihin vielä paremmin.
Oli jännittävää tavata Ruth, joka on syntynyt Israelissa.
Haluaisin esitellä Rimonan, joka kertoo oman elämäntarinansa.
Törmään Rimonaan aika usein. - Sitä on jatkunut jo kauan.
Shalom. On etuoikeus saada olla täällä.
Tuomme terveisiä Suomen kansalle.
Jo uskonelämäni alkuvaiheessa tutustuin suomalaisiin uskoviin -
ja huomasin, kuinka erityinen maa Suomi on.
Suomella on erityinen suhde juutalaiseen kansaan ja Israeliin.
Suomalaisten rakkaus ja palvelualttius Israelia kohtaan -
on hyvin harvinaislaatuista.
Se ei koske vain yksittäisiä ryhmiä, -
vaan ulottuu laidasta laitaan.
Kun aloin kiinnittää huomiota tähän suomalaisten rakkauteen, -
minussa heräsi halu päästä vierailemaan Suomessa.
Se tapahtui jo 32 vuotta sitten.
Uskollinen Jumalamme kuitenkin näki hyväksi -
tuoda meidät tänne juhlimaan 30. hääpäiväämme.
Olemme kiitollisia siitä.
Haluan ensin antaa kunnian hänelle,
joka on elämämme keskus ja jonka ansiosta olemme täällä.
Psalmi 139 on ollut aina minulle tärkeä, -
ja haluaisin lukea sen ensimmäiset 18 jaetta.
"Herra, sinä tutkit minua ja tunnet minut. Istunpa minä tahi nousen, -
sinä sen tiedät; sinä ymmärrät minun ajatukseni kaukaa.
Käynpä tahi makaan, sinä sen havaitset, ja kaikki minun tieni -
ovat sinulle tutut. Sillä, katso, ei ole sanaa minun kielelläni, -
jota sinä, Herra, et täysin tunne. Sinä olet saartanut minut edestä -
ja takaa ja laskenut kätesi minun päälleni. Senkaltainen tieto on -
minulle ylen ihmeellinen, ylen korkea käsittääkseni sen.
Minne minä voisin mennä, kussa ei sinun Henkesi olisi, -
minne paeta sinun kasvojesi edestä? Jos minä taivaaseen nousisin, -
niin sinä olet siellä; jos minä tuonelaan vuoteeni tekisin, -
niin katso, sinä olet siellä. Jos minä kohoaisin aamuruskon -
siivillä ja asettuisin asumaan meren ääriin, sielläkin sinun -
kätesi minua taluttaisi, sinun oikea kätesi tarttuisi minuun.
Ja jos minä sanoisin: "Peittäköön minut pimeys, ja valkeus minun -
ympärilläni tulkoon yöksi", niin ei pimeyskään olisi sinulle pimeä: -
yö valaisisi niinkuin päivä, pimeys olisi niinkuin valkeus.
Sillä sinä olet luonut minun munaskuuni, sinä kudoit minut -
kokoon äitini kohdussa. Minä kiitän sinua siitä, että olen tehty -
ylen ihmeellisesti; ihmeelliset ovat sinun tekosi, -
sen minun sieluni kyllä tietää.
Minun luuni eivät olleet sinulta salatut, kun minut salassa -
valmistettiin, kun minut taiten tehtiin maan syvyyksissä.
Sinun silmäsi näkivät minut jo idussani. Minun päiväni olivat -
määrätyt ja kirjoitetut kaikki sinun kirjaasi, ennenkuin -
ainoakaan niistä oli tullut.
Mutta kuinka kalliit ovat minulle sinun ajatuksesi, Jumala, -
kuinka suuri on niitten luku!
Jos minä tahtoisin ne lukea, olisi niitä enemmän kuin hiekan jyväsiä.
- Minä herään ja olen vielä sinun tykönäsi."
Mitä enemmän tätä psalmia luen, sitä paremmin ymmärrän, -
kuinka olennaisesti se liittyy koko elämääni.
Tämä psalmi on niin henkilökohtainen ja läheinen.
Minä synnyin Israelissa.
Juutalaisessa perheessäni kunnioitettiin perinteitä, -
mutta hengellisistä asioista ei keskusteltu.
Elämäni oli tavallista. Kävin koulussa ja tapailin kavereita.
Koulun jälkeen kävin armeijan.
Yksi asia häiritsi minua.
Sisimmässäni tiesin, että jotain olennaista puuttui.
En tiennyt, mitä se oli.
Ehkä en edes myöntänyt sitä itselleni.
Olin yrittänyt etsiä elämälleni merkitystä yliopistosta, -
mutta en löytänyt vastausta.
Vuonna 1975 aloin päättäväisesti etsiä vastauksia.
Halusin saada selville, mitä oli kokemusmaailmani ulkopuolella.
Kiertelin ympäri Eurooppaa. Sitten palasin Israeliin.
Luin paljon kirjoja ja tutkin eri modaliteetteja.
New age ja muut erilaiset ajatusmallit kiinnostivat minua.
Vuonna 1977 liityin erään kultin jäseneksi.
Kultin jäsenet asuivat kommuunissa, -
joten muutin Jerusalemiin elääkseni heidän kanssaan.
Vaikka omaksuinkin kultin opetukset totuutena, -
jokin niissä häiritsi minua, enkä ollut vieläkään onnellinen.
Monien muiden kulttien tavoin tämäkin kultti käytti Raamattua.
Jakeita noukittiin sieltä täältä.
Minulla oli siis Raamattu.
Aloin lukea Matteuksen evankeliumia.
Jostain syystä kävimme joskus Puutarhahaudalla.
Puutarhahaudalla vierailut ja raamatunluku johtivat siihen, -
että Jeesus alkoi saada tilaa ajatuksissani.
Kun jouduin kulttiryhmässä vaikeisiin tilanteisiin, -
tunsin jonkun kulkevan rinnallani.
Se ei kuulunut kultin opetuksiin.
Ne eivät opettaneet elävän Messiaan olemassaolosta.
Hän tuli sisään elämääni kuin ihmeen kautta.
Järkeni ei voinut ymmärtää sitä.
Sen jälkeen kun Jeesus alkoi lähestyä minua, -
sisimpääni alkoi tulvia elämää.
Kultti ei enää tuntunut olennaiselta.
Pikkuhiljaa luisuin pois kulttiyhteisöstä.
Eräs ystävänikin jätti kultin.
Jatkoimme molemmat totuuden etsimistä.
Vuokrasimme asunnon yhdessä ja jatkoimme tutkimuksia.
Näin päästiin vuoteen 1980.
Ystäväni pyysi minua mukaan ylistyskokoukseen.
En ymmärtänyt, mikä se oli.
Menin ystäväni kanssa kokoukseen.
Koska kultin jäsenillä oli tapana lukea Raamatun tekstejä, -
olin jo tottunut kuulemaan Jumalan ja Jeesuksen eri nimiä.
Aikaisemmin olin kokenut ne uhkaavina.
Ne eivät enää pelottaneet minua samalla tavalla kuin aiemmin.
Minä ja Ricky menimme tuohon ylistyskokoukseen.
Se pidettiin kappelissa Itä-Jerusalemissa.
Kävelin sisään kappeliin.
Ihmiset olivat painaneet päänsä rukoukseen.
En nähnyt kenenkään kasvoja.
Kukaan ei nostanut katsettaan. Olin varmaankin vähän myöhässä.
On tyypillistä, että israelilaiset tulevat myöhässä.
Jeesus ei kuitenkaan tullut myöhässä.
Kun kävelin sisään, jotain tapahtuu.
Minua oli vastassa rakkauden henkilöitymä.
Olin aivan lyöty. Se oli niin ihanaa ja lohdullista.
Se ei tullut johtunut kenenkään ilmeistä eikä tervehdyksistä.
Se oli hyvin puhdasta. Jeesus odotti siellä minua.
Tämä teki minuun suuren vaikutuksen.
Jatkoin kokouksissa käymistä, mutta olin silti levoton.
Pidin yhä kiinni totuudesta, jonka olin oppinut kultissa.
Kului muutamia viikkoja.
Kukaan ei yrittänyt käännyttää minua, mistä olin kiitollinen.
Yhtenä päivänä eräs nuori nainen pyysi minua kylään.
Hän kertoi minulle ilosanoman.
Silloin kuulin pelastussanoman ensimmäistä kertaa alusta asti.
Loppuahan sillä ei olekaan, vielä. Sain kuitenkin koko sanoman.
Mielessäni torjuin sanoman, koska luulin tietäväni paremmin.
Luulin vielä tietäväni paremmin.
En kuitenkaan saanut noita sanoja mielestäni.
Ne häiritsivät minua ja pyörivät mielessäni jatkuvasti.
Tarkemmin ajatellen - oliko minulla mitään menetettävää?
Päätin kysyä Jumalalta, oliko tuo kaikki totta.
Sitten rukoilin, vaikken olisi rukous-sanaa silloin käyttänytkään.
Kysyin Jumalalta, oliko Andrean antama sanoma totta.
Juuri silloin tunsin sisälläni vastauksen: "Se on totta".
Tieto ikään kuin järjestäytyi sisimmässäni, ja olin varma, -
että olin löytänyt totuuden.
Sitten rukoilin uskovan ystäväni kanssa.
Tämän jälkeen alkoi tapahtua kiinnostavia asioita.
Vuonna 1980 Jerusalemissa ei ollut montaa seurakuntaa.
Kävin seurakunnassa, mutta kaipasin enemmän opetusta.
Lapsi tarvitsi kasvattajaa.
Pyhä Henki astui tuohon kasvattajan rooliin uskollisesti.
Hän varoitti minua vaarallisista opeista ja opetti minulle asioita.
Kun nousin vedestä kasteeni jälkeen, -
tunsin itseni morsiameksi.
Se oli ihanan kevyt tunne.
En tiennyt mitään Kristuksen morsiamesta.
Se oli Pyhän Hengen työtä.
Pyhä Henki alkoi puhua minulle myös avioliitosta.
Hän puhui tästä Raamatun kautta ja muilla tavoin.
Aloin seurata Pyhän Hengen vihjeitä -
ja keräsin niitä yksitellen talteen.
Mietin, tulisinko menemään naimisiin.
Puheenvuoro taitaa siirtyä minulle.
Mehän vasta juhlimme hääpäiväämme.
Minun tarinani on hieman erilainen, vaikka on siinä jotain samaakin.
Minä en syntynyt Israelissa vaan Yhdysvalloissa.
Varttuessani tunsin ainoastaan luterilaisia ja republikaaneja.
Elämääni ei kuulunut paljon muuta.
Tämän lisäksi kävin juhlimassa ja elin muiden nuorten tavoin.
Kun tulin Suomeen, suomalaiset tuntuivat yllättäen hyvin tutuilta.
Se johtuu kai siitä, että kotiseudullani asui suomalaisia -
ja muita pohjoismaalaisia.
Heitä oli Ruotsista, Suomesta, Norjasta ja myös Saksasta, -
josta minunkin sukuni on kotoisin.
Isoisoisäni oli juutalainen.
Hänen ensimmäinen vaimonsa kuoli, -
ja isoisäni syntyi toisesta liitosta.
Hänen äitinsä oli luterilainen.
Siitä lähtien juutalainen identiteettimme -
on ollut unohduksissa.
Sulauduimme ympäristöömme.
Sain tietää juutalaisista juuristani vasta myöhemmin.
Kerron siitä pian lisää.
Sain siis kuulla Jeesuksesta luterilaisessa kirkossa.
Uskon perustukset olivat olemassa, -
vaikka Jeesuksen todellisuus ei ollut vielä auennut.
Meni jonkin aikaa ennen kuin Herra paljasti sen minulle.
Niin kuin Rimonan lukemassa psalmissa sanotaan, -
Herra toimi jo hiljaisesti elämässäni.
Hän jopa pelasti henkeni monta kertaa.
Olen kiitollinen siitä, että Herra piti minut hengissä siihen asti, -
kun sain tavata hänet.
Kävin koulua, jonka jälkeen opiskelin luterilaisessa opistossa.
Menin armeijaan Vietnamin sodan aikoihin.
Armeija-aikani jälkeen olin Kaliforniassa.
Pari kuukautta ennen armeijasta pääsyäni -
olin käynyt tutustumassa erääseen erityisoppilaitokseen.
Aloin työskennellä kehitysvammaisten lasten parissa.
Rakastin työtäni niin paljon, että erityiskasvatuksesta tuli urani.
Armeijan jälkeen aloin etsiä elämän tarkoitusta, -
aivan kuin Rimona.
Lapsuudenkodissani en ollut nähnyt vanhurskautta.
Hengellisyyteni huipentui silloin, kun join alkoholia.
Sen hengellisempi en ollut.
Kaliforniassa jäin kokonaan pois seurakunnasta.
Aloin opiskella itämaisia uskontoja, -
kuten transsendenttista meditaatiota ja hatha-joogaa.
Aloin yhä syvemmin tutkia vanhurskautta, -
joka tuli hyvän ja pahan tiedon puusta.
Etsin vanhurskautta, joka nousisi ihmisen hyvyydestä.
Itse asiassa se oli omavanhurskautta.
En kuitenkaan löytänyt siitä tyydytystä.
Aloin kiinnostua eräästä länsimaisesta filosofiasta.
Aloin tutkia sitä, kuinka voisin muuttua Kristuksen kaltaiseksi.
Tuossa okkultistisessa filosofiassa käytettiin näitä termejä.
Puhuttiin Kristuksen valosta, joka löytyy ihmisen sisältä.
Oli selvää, että tämä oli vihollisen tapa -
pukeutua valkeuden enkeliksi.
Siirryin yhä syvemmälle petokseen ja yhä kauemmas oikeasta valosta.
Olin matkalla saatanan valmistamaan orjuuteen.
Hyveiden kehittäminen oli turhauttavaa puuhaa.
Piti olla kärsivällinen, kiltti, omistautuva ja rakastava.
Piti olla entistä hyveellisempi.
Elämä kuitenkin osoitti, että kun minun piti olla kärsivällinen, -
olinkin äkkipikainen.
Paavali puhuu tästä asiasta Roomalaiskirjeen luvussa 7.
En pystynyt tekemään sitä hyvää, mitä halusin tehdä.
Se oli turhauttavaa.
Tämän filosofian mukaan ongelma ratkeaisi, -
kun siirtyisin inhimilliseltä tasolta hengellisemmälle tasolle.
Siihen tarvitsi kuitenkin henkimaailman oppaiden apua.
Minulla oli kaksi henkiopasta, jotka olivat aina kanssani.
Joskus tunsin niiden läsnäolon hyvin voimakkaana.
Rimonan kultin jäsenten tavoin nämäkin käyttivät Raamattua.
Hengistä oli jo tullut hyveellisyyden mestareita, -
joten ne halusivat auttaa meitä harjoittelijoita.
Koska olin niin huono oppilas, ne tarjoutuivat tulemaan ruumiiseeni -
ja auttamaan minua käyttäytymään hyveellisesti eri tilanteissa, -
jotta minusta tulisi rakkaudellisempi.
Meitä oli neuvottu harjoittamaan meditaatiota, -
kunnes erkanisimme ruumiistamme ja pääsisimme uuteen ulottuvuuteen.
Yritin meditoida, mutta pelko esti minua heittäytymästä mukaan.
Kului taas muutama turhauttava päivä, -
jolloin en saanut vanhurskauttani lisääntymään.
Päätin meditoida hartaasti ja pysyä toisessa ulottuvuudessa niin kauan, -
että nuo henget saavat pääsyn tulla auttamaan minua.
Noin kahdeksalta illalla istuin vuoteellani jooga-asennossa.
Olin pimentänyt huoneen.
Keskityin niin kuin minulle oli opetettu.
Pääsin meditaatiotilaan.
Yhtäkkiä tunsin jonkin hyppelevän vuoteellani.
Minua oli varoitettu, että demonit saattavat tässä vaiheessa yrittää -
ottaa minut valtaansa.
Silloin piti rukoilla Isä meidän -rukous, joten tein niin.
Etukäteen oli neuvottu opettelemaan ulkoa 91. psalmi.
En pelännyt demoneja, koska olin rukoillut oikean rukouksen.
Odotin valon enkeleitä.
Yhtäkkiä siinä istuessani valtava valo iski minuun, -
vaikka silmäni olivat kiinni.
Heräsin heti ja katsoin käsiäni.
Tajusin olevani yhä ruumiissani.
Minut oli kuitenkin vallanut valo ja rakkaus, -
enkä ymmärtänyt, mihin olin joutunut.
En tiennyt, mitä piti ajatella.
Nukahdin valtavan rauhan ympäröimänä.
Kävin nukkumaan ja heräsin aamulla aikaisin, puoli viideltä.
Tunsin vahvan kehotuksen lukea Raamattua.
Avasin Raamattuni. Se avautui Roomalaiskirjeen alusta.
Päätin lukea siitä kohtaa.
Luin Roomalaiskirjeen loppuun saakka.
Siellä oli lista luonteenpiirteitä, jotka sopivat tarkalleen minuun.
Ne olivat täysin päinvastaisia kuin mitä filosofiani opetti.
Minä olin kaikista suurin syntinen.
Olin tehnyt kamalia syntejä nuoruudessani.
Olin yhä mukana kaikenlaisessa synninteossa.
Yhtäkkiä tajusin, etten ollutkaan vanhurskas.
Olin jotain täysin päinvastaista.
Lankesin maahan ja aloin itkeä.
Aloin katua syntejäni ja pyytää Jeesukselta anteeksi.
Pysyin lattialla noin tunnin.
Sitten nousin ylös ja jatkoin lukemista.
Luin Roomalaiskirjeestä Juudaan kirjeeseen asti.
En lukenut Ilmestyskirjaa.
Ymmärsin pelastussanoman.
Kaikki luterilaisessa kirkossa ja pyhäkoulussa saamani opetus -
tulvi takaisin sisimpääni.
Ymmärsin Jeesuksen olevan tie, totuus ja elämä.
Eräs samassa lahkossa ollut ystäväni oli aiemmin tullut uskoon.
Hänellä oli hammaslääkäriaika uskovalle hammaslääkärille.
Hammaslääkäri oli kiinnittänyt traktaatteja huoneensa kattoon.
Kun ystäväni makasi siinä, hän tuli traktaattien kautta uskoon.
Hän sai hammashoidon ja Pyhän Hengen hoidon samalla.
Hän oli katolilainen. Olimme siitä huolimatta hyviä ystäviä.
Hän oli saanut minut mukaan tuohon filosofiaan.
Eräänä päivänä ennen minun uskoontuloani, -
kun Bob oli jo tullut uskoon, näin hänet kadulla.
Hän hymyili niin leveästi, etten tiennyt, mikä häneen oli mennyt.
Näin kuitenkin, että hän oli muuttunut.
Kun hän tuli halaamaan, minä jäykistyin ja kysyin, -
oliko hänestä tullut homo.
Hän alkoi kertoa uskoontulostaan ja Jeesuksesta.
Yritin vakuuttaa hänelle, että filosofiamme riittää.
Uskontoja ei tarvittu.
Kolme kuukautta myöhemmin Jeesus tuli elämääni.
Sinä iltapäivänä menin käymään ystäväni luona.
Hän ei ollut kotona, joten menin sisään odottelemaan.
Kun hän tuli sisään, ryntäsin hänen luokseen ja aloin ravistella häntä.
Huusin hänelle: "Jeesus elää! Jeesus elää!"
Aloimme molemmat itkeä ja halasimme toisiamme.
Hän kysyi minulta, mitä minulle oli tapahtunut.
Kerroin hänelle edellisillan tapahtumista -
ja siitä, kuinka olin aamulla katunut syntejäni.
Hän sanoi, että edellisillan rukouskokous oli ollut uskomaton.
Pyhä Henki oli kehottanut heitä rukoilemaan -
ja sitomaan minun elämääni hallitsevia henkivaltoja.
Juuri samaan aikaan olin nähnyt sen valtavan valon.
Katolilainen pelasti luterilaisen. Uskomatonta.
Se oli uskonelämäni alku.
Minä vuonna se tapahtui? - Vuonna 1973.
Toinen elämänmuutos tapahtui vuonna 1976.
Ryhmä karismaattisia katolilaisia, luterilaisia, episkopaalisia -
ja monia muita kokoontui yhteen.
Meitä oli noin 25 eri kirkkokuntien jäsentä.
1960- ja 1970-luvuilla Pyhä Henki repi kirkkokuntia.
Monet heräsivät todellisuuteen.
Se oli positiivista repimistä.
Hän repi sydämiä, koska hän halusi niihin sisälle.
Saimme tilaisuuden mennä käymään Israelissa.
Olin juuri käynyt lomalla Wisconsinissa perheeni luona, -
joten minulla ei ollut lomapäiviä eikä rahaa.
Olin vastahakoinen, mutta ystäväni rohkaisivat minua.
Lopulta päätin yrittää.
Pomoni innostui matkastani, koska hän oli Israelin ystävä.
Hänestä se oli hyvä ajatus.
Sitten tuli päivä, jolloin lensimme Israeliin.
Meitä oli 15-16 hengen ryhmä.
Lentokoneemme alkoi laskeutua kohti Israelia.
Silloin katsoin ulos ja näin kaistaleen Israelin rantaviivaa.
Aloin itkeä. Koko sisimpäni huusi, että nyt olen kotona.
Liikutun vieläkin.
En tiennyt, mikä minulla oli. Minua vavisutti.
Miksi tunsin olevani kotona? Siihen ei ollut mitään syytä.
Mikään juutalaisiin liittyvä ei ollut kiinnostanut minua.
Silloin et vielä tiennyt juutalaisista sukujuuristasi.
En tiennyt sukuni juurista.
Olette ehkä kuulleet Pat Boonen ja George Otisin ryhmämatkoista.
Sellaiselle matkalle menin.
Koko kaksi viikkoa kestävän matkan ajan minusta tuntui siltä -
kuin olisin asunut siellä koko ikäni.
Maisemat ja ihmiset tuntuivat niin tutuilta.
Sitten tuli aika lentää kotiin.
Olin sinkku, joten en nähnyt mitään syytä mennä takaisin.
Ystäväni sanoivat, että onhan minun mentävä.
En ollut juutalainen enkä pystyisi tekemään aliyaa.
Minusta tuntui siltä, että sydämeni oli jäämässä Israeliin.
Lentoasemalla saimme tietää, ettemme kaikki mahtuisi koneeseen.
Matkalaisia oli 1500. Kone oli myyty liian täyteen.
Ilmoittauduin vapaaehtoiseksi ja pääsin jäämään maahan.
Odottelin lentoasemalla noin vuorokauden.
Sitten pääsin lentokoneeseen, vaikken olisi tahtonut lähteä.
Istahdin käytäväpaikalleni koneeseen.
Vieressäni istui hyvin tarmokas nainen,
joka halusi evankelioida juutalaisia.
En kiinnittänyt häneen huomiota.
Hän jakeli traktaatteja keskikäytävällä istuville -
juutalaisille liikemiehille.
Vähän väliä hän nousi ja kävi antamassa traktaatin.
Matkustajat liikkuivat koneessa, mutta minä torkuin paikallani.
Yhtäkkiä havahduin siihen, että joku mies seisoi vieressäni.
Kun katsahdin ylöspäin, näin hyvin vihaisen miehen.
Hän käski minua nousemaan, koska hänellä oli jotain asiaa.
Halusin vain pysyä paikallani, mutta hän vaati minua nousemaan.
Nousin kuitenkin. Hänen rinnallaan näytin hyvin lyhyeltä.
Hän käski minua tulemaan perässään lentokoneen takaosaan.
En halunnut mennä, mutta jalkani veivät minua siihen suuntaan.
Kun pääsin koneen takaosaan, huomasin kaksi ovea.
Toinen vessan ovi, toinen ulko-ovi.
Mietin, kummastakohan minut meinattiin heittää.
Yhtäkkiä se mies heristi sormeaan ja kysyi, miksi kristittyjen on -
aina käännytettävä juutalaisia, -
vaikka juutalaiset kaipaavat vain rakkautta?
Siinä tilanteessa pääni oli aivan tyhjä.
Suustani kuitenkin tuli vastaus: - "Voisitteko antaa meille anteeksi -
sen, ettemme ole ymmärtäneet?"
Aloimme molemmat itkeä ja halasimme toisiamme.
Kun palasin istumapaikalleni kysyin Herralta, -
mitä oli juuri tapahtunut.
Voisivatko juutalaiset antaa meille anteeksi sen, ettemme ymmärrä?
Se tilanne päättyi siihen.
Kotiin palattuani kysyin tätä Herralta uudestaan.
Tunsin Herran sanovan, että kun juutalaiset näkevät kristityissä -
sen saman rakkauden, joka ilmestyi Golgatan ristillä, -
niin silloin peite otetaan heiltä pois, -
ja he tunnistavat Jeesuksen Messiaanaan ja Vapahtajanaan.
Siitä kokemuksesta alkoi kokonainen tapahtumasarja.
Halusin yhä palata Israeliin, mutta sen aika ei ollut vielä.
1977 sain tilaisuuden mennä Israeliin kuuden viikon matkalle.
Silloin asuin Wisconsinissa perheeni kanssa -
ja tein vankilatyötä.
Vuonna 1978 Herra käski minua menemään Israeliin.
Siitä lähtien olen asunut siellä.
Nyt lähestymme vuotta 1980, jolloin tiemme kohtasivat.
Elin vuoden kibbutsissa eli maatalouskommuunissa.
Kävin samalla Project Kibbutz - nimistä opetuslapseuskoulua.
Sen jälkeen hain kibbutsin jäsenyyttä.
Kahden vuoden päästä minusta tuli jäsen.
Minulla oli vielä paluulippu Yhdysvaltoihin, -
joten menin Jerusalemiin kysymään matkatoimistosta, -
vieläkö se oli voimassa.
Menin Jerusalemiin ja nousin siellä paikallisbussiin.
Sinulla on tästä jonkinlainen kokemus.
Muistatko viikonpäivää?
Se oli Shavuot-juhlan perjantai.
Nyt tiedän, että olimme tuossa samassa bussissa.
Olin tulossa töistä kotiin. Perjantait ovat lyhyitä päiviä.
Seuraava päivä oli sapatti, ja olin suunnitellut meneväni -
erääseen seurakuntaan, jossa en yleensä käynyt.
Siellä oli Shavuot-juhlan takia erityiskokous.
Siinä linja-autossa istuessani uteliaisuus pääsi valtaamaan minut.
Päätin tarkkailla, minkälaisia ihmisiä nousi kyytiin.
Huomasin miehen, jolla oli punainen reppu ja ruutupaita.
Huomioni kiinnittyi jostain syystä häneen.
Tunsin kehotusta kysyä häneltä, tunsiko hän Jeesuksen.
En kuitenkaan uskaltanut avata suutani -
vahvasta kehotuksesta huolimatta.
Ajattelin, että ehkä hän on jo uskossa.
Parin pysäkin jälkeen hän jäi bussista, -
ja tunsin kuin jotain olisi reväisty minusta irti.
Mieleeni tuli vahva ajatus: "Tässä oli toinen puoliskosi".
Se oli outoa.
Olihan minulle jo tullut aavistuksia avioliitosta, -
mutta tämä oli outoa.
Kun pääsin kotiin minusta alkoi tuntua siltä, -
että miehen nimessa oli f-kirjain, joka kirjoitettiin "ph".
Sitten minulle tuli mieleen, että ehkä näen hänet seurakunnassa.
Seuraavana päivänä seurakunnassa en nähnytkään häntä.
Sali oli täynnä ihmisiä.
Kokouksen lopussa näin kuitenkin tuon saman ruutupaidan ja repun.
Hän jutteli erään tyttöystäväni kanssa.
Päätin kysellä ystävältäni, mistä he olivat puhuneet.
Kysyin, kuka tuo mies oli ollut. Ystäväni sanoi, -
että siinä oli suloinen veli Galileasta.
Se on täytynyt olla valheen henki.
Suloinen veli Galileasta.
Hänen nimensä oli Ephraim hepreaksi ja Ralph englanniksi.
Molemmissa nimissä oli ph-äänne.
Seuraavien kuukausien ajan Herra puhui minulle edelleen -
monista asioista ja myös avioliitosta.
Hän valmisti minua.
Muutin uuteen kaupunginosaan Jerusalemissa.
Uusi asunto, uusi kaupunginosa.
Asuntoani vastapäätä oli uusien maahanmuuttajien vastaanottokeskus.
Tapasin siellä maahanmuuttajapariskunnan, -
ja erään kerran sain kertoa heille elämäntarinani.
Kerroin heille myös kultista, johon olin kuulunut.
Vaimo alkoi kysellä mieheltään, mahtoiko se olla sama kultti, -
mistä Ephraim Frank oli puhunut.
Kyselin lisää tästä Ephraimista, ja hän oli kuin olikin sama mies.
Suloinen mies Galileasta.
Kerroin heille hieman parin kuukauden takaisista tapahtumista.
He ehdottivat, että kevätkukkien puhjettua menisimme yhdessä -
Galileaan tapaamaan Ephraim Frankia.
Niinpä teimmekin.
Se tapahtui yhdeksän kuukautta linja-autotapauksen jälkeen.
En väsytä teita enemmillä yksityiskohdilla -
seuraavista 9 kuukaudesta, joiden aikana kävin kärsivällisyyskoulua.
Yhdeksän kuukauden päästä Ephraim sai sanan, -
että meidän tuli mennä naimisiin.
Menimme naimisiin kesäkuussa 1982.
Toinen Libanonin sota oli juuri alkanut.
Koska asuimme Galileassa, olimme hyvin lähellä sotarintamaa.
Näimme savua ja kuulimme aseiden paukahduksia.
Häissämme oli jännitystä.
Häiden jälkeen jätimme kibbutsin ja muutimme Jerusalemin lähelle -
Maale Adumimiin.
Asuimme muuallakin ja sitten neljä vuotta Yhdysvalloissa.
Lapsemme syntyivät siellä, ja sitten muutimme takaisin Israeliin.
Jumala johdatti meidät asumaan Samariaan.
Jumala oli luvannut viedä meidät Samariaan 6 vuotta aikaisemmin.
Herra oli uskollinen ja johdatti meidät lupaamaansa paikkaan.
Israelissa Ephraim jatkoi työtään erityisopettajana.
Minä tein käännös- ja editointitöitä -
messiaanisille ja kristillisille järjestöille.
Sitten tuli vuosi 1996.
Sinä vuonna jouduimme tekemään tärkeän päätöksen.
Herra oli johdattanut meitä erästä palvelutyötä kohti.
Tunsimme, että meidän tuli jättää maalliset työpaikkamme -
ja etsiä Jumalan johdatusta.
Hän sanoi, että hän halusi meidän olevan töissä Isänsä firmassa.
Firmassa? Ei siis palvelutyössä? "Firmassa," kuului selvä vastaus.
Mietin, mitä hyötyä minusta olisi.
Herra sanoi, että minun tuli kirjoittaa ja luennoida.
Se ei ole lempityötäni.
Onneksi perheessä on ainakin yksi kirjoitustaitoinen.
Siitä alkoi hyvin mielenkiintoinen matka Isän firmaan.
Kumpikaan meistä ei pitänyt varojen hankkimisesta.
Emme halunneet kuluttaa aikaa rahankeruuseen.
Sanoimme Herralle lähtevämme mukaan, jos hän hoitaa rahapuolen.
Hän sanoi, että mehän olemme töissä hänen firmassaan.
Siitä ymmärsimme, että Herra hoitaisi rahajärjestelyt.
Eräs raamatunkohta antoi suunnan koko palvelutyölle.
Yhtenä päivänä luin Apostolien tekojen lukua 29.
Apostoli Paavali oli Roomassa kotiarestissa.
Juutalaisjohtajat tulivat kysymään häneltä, -
mistä siinä huonomaineisessa juutalaislahkossa oli kyse.
Juutalaiset antoivat Paavalille yhden päivän aikaa saarnata -
heille ja kertoa tästä Israelin toivosta.
Raamattu kertoo, että Paavali julisti Jeesuksen ja valtakunnan -
evankeliumia Mooseksen laista ja profeetoista käsin.
Minä olin ollut uskossa vuodesta 1973, -
enkä ollut koskaan kuullut kenenkään julistavan Jeesuksen -
ja valtakunnan evankeliumia Mooseksen laista käsin.
Mistä päin Mooseksen lakia se löytyi?
Aloin esittää kysymyksiä Pyhälle Hengelle.
Kukaan muu ei osannut niihin vastata.
Pyysin häntä opettamaan minua.
Yhtenä aamuna luin psalmia 145.
Siellä sanotaan, että Jumalan valtakunta pysyy polvesta polveen.
Polvesta polveen? Eikö Jumalan valtakunta alkanutkaan vasta nyt?
Onko se todellakin ollut olemassa joka sukupolven ajan?
Jos Jumalan valtakunta on aina ollut olemassa, -
sen on täytynyt olla jo ensimmäisenkin sukupolven aikana.
Näin päädyin lukemaan Raamatun ensimmäistä lukua.
Mitä löysit sieltä?
Se oli tutkimusmatkan alku.
Olen löytänyt sen ilosanoman, jota apostolit opettivat -
ja josta he kirjoittivat kirjeitä.
Kirjeethän olivat oikeastaan Vanhan testamentin selitysteoksia.
Opin yhä lisää tästä valtakunnan evankeliumista -
ja Jeesuksesta Messiaasta, Jumalan Pojasta.
Näistä puhutaan Raamatun alkulehdillä.
Erityisopettajana olen opiskellut lapsen kehityskulkua.
Olen oppinut, miten lapsi oppii vilkuttamaan ja ruokailemaan.
Olen huomannut, että vain harvat uskovat alkavat tutkia sitä, -
mitä Raamatun alkulehdillä puhutaan valtakunnan evankeliumista.
He aloittavat lukemisen Raamatun loppuosasta.
Apostolit opettivat lukemaan Raamattua alusta asti.
Kuka tahansa opettaja neuvoisi samoin.
Aloin opiskella Raamattua alusta. Vaimoni on tietenkin ollut mukana.
Tämä on aihe, josta opetan tulevissa tapaamisissa.
Tulemme lukemaan Raamatun ensimmäistä lukua, -
ja näkemään, mitä se opettaa Jeesuksesta, -
näkymättömästä Jumalasta ja näkymättömästä henkimaailmasta.
Kerron, kuinka nämä asiat liittyvät meidän elämäämme.
Apostoli Paavali sanoo, että todelliset asiat ovat näkymättömiä.
Näkyvät kestävät vain jonkin aikaa.
Meidän on nähtävä ja kuultava sydämellämme.
Olemme kirjoittaneet kaksi kirjaa.
"Paluu kotimaahan" kertoo minun elämäntarinani.
Samalla kerrotaan Rimonan elämäntarina.
Toisen kirjan nimi on "Esikoisen merkitys lunastuksessa".
Tämä kertoo Jumalan valtakunnasta, sen laeista ja säädöksistä, -
ja siitä, kuinka ne liittyvät esikoisuuteen.
Jeesus on Jumalan ainoa poika, eli hän on myös esikoinen.
Lunastus liittyy esikoisen asemaan.
Esikoisella on oikeuksia ja velvollisuuksia perhettään kohtaan.
Muilla lapsilla ei ole samanlaista asemaa.
Kirjassa käsitellään pääosin 1. Mooseksen kirjaa.
Esikoisuus tuntuu olevan keskeinen teema Raamatussa.
Haluaisin kiittää ihanaa vaimoani upeista avioliittovuosista.
Jumalan armosta.
Jumala on pannut sydämeeni saman rakkauden, -
jonka tunsit jo silloin alussa.
Se on pitänyt meidät yhdessä, ja olemme kiitollisia siitä.
Kiitämme katsojiamme siitä, että olette olleet tässä mukana.
Siunatkoon Isä Jumala ja Jeesus Messias teitä -
ja täyttäköön Pyhä Henki teidät.
Suomennos: Hanna Tischer